4 
G. B. Barth 
ikke til, kan den i Oieblikket hente sig' en ny. Intetsteds 
ere disse Orneselskaber dog- saa talrige, som ved Fugleko- 
lonien paa Rostværo. Paa Thinget i 1851 udbelaltes Præmier 
for 90 Orne, alle fangede paa nedestaaende Maade i Lobet 
af et Aar paa denne lille O, hvis Omkreds næppe udgjor 
halvanden M i i I . Efterhvert som de borlfanges komme altid 
nye til, lokkede af Sofuglenes Mængde. Da Maaden, hvorpaa 
Ornene her fanges, er den eneste i sit Slags, derhos hoist 
besynderlig og kun lidet bekjendt, vil jeg ikke undlade kor- 
telig at omtale den. En Mand sætter sig ned i et dertil i 
Jorden gravet Hul, ved hvilket et Stykke Aadsel er udlagt 
saa nær, at Ornen, naar den sætter sig paa Aadselet, kan 
naaes med Hænderne. Hullet, hvis Dybde er afpasset saa- 
ledes, at Manden, naar han staaer eller sidder i samme, har 
Hovedet og Skuldrene over Jorden, er forsynet med en liden 
Aabning af Græstorv eller Steen, der, naar det har modtaget 
sin taalmodige Beboer, tildækkes saaledes , at Alt bliver ligt 
med Gjenstandene deromkring. Paa den Side, hvor Aadselet 
ligger , anbringes en Græstorv saaledes, at den med Letlied 
og uforrnærket kan skydes tilside, og igjennem den derved 
fremkomne Aabning holder Hulebeboeren Udkig, om nogen 
Orn kommer og sætter sig paa Aadselet. Herpaa kan han 
nu stundom vente hele Dagen og det endda forgjæves. Men 
naar Fuglen slaaer ned og begynder at spise af Lokkemaden, 
rækker han i et beleiligt Oieblik Haanden ganske sagte ud 
af den omtalte Aabning, fatler Ornen fast om Tarsen og 
trækker den oiebli kkelig , uden at levne den Tid til at gjore 
Modstand, ind til sig i Hullet, hvor han sætter Knæet paa 
dens Ryg og knækker Halsen af paa den. Det Hele skeer 
saa hurtigt og Hullet, hvori Ornen trækkes ind, er saa trangt, 
at den hverken faaer Tid eller Rum til at manovercre med 
\ 
sine kraftige Vaabcn. Dog liænder dette sig ogsaa, og jeg 
