Om Forh. v. Monzoni og Predazzo i Sydtyrol. 119 
udstraktes til alle med disse sammenlignelige Forholde. Denne 
Fristelse til at udstrække Theorien over et storre Rum end 
der tilkommer den, er ganske almindelig og har hort hjemme 
i Geologien. Det er her Aanden, som vil raade over den 
fjerne Tid og se sig selv stor i sit Herredomme. Men det 
er en falsk Tanke, hvormed man smigrer sig selv. Man har 
i Virkeligheden ingen klar Oversigt vundet fra et hoiere 
Standpunkt, og har tabt den Klarhed, hvori man ellers kunde 
beskue det Mindre. Den lange Erfaringens Vei rnaa utrætte- 
ligt forfolges. Det er bedre at afstikke sig Grændsen og 
Skridt for Skridt undersdge et nok saa lidet Feldt efter alle 
Retninger. Udsigten til det Fjernere ér derfor ikke sperret. 
Tvertimod aabner den sig hist og her under Undersogelsernes 
Gang og viser sig i et bestemt Lys, som en Mulighed. Yed 
denne Fremgangsrnaade vindes altid fremad; det er som at 
hugge sig Trin for Trin til Fodfæste op efter et Fjeld, medens 
den forbliver uvirksom, der altid fra samme Sted nedenfra 
eller ovenfra kun skuer derhen. 
Naar det fordres, at Theorien ikke skal indflyde paa 
Iagttagelserne, da kan imidlertid ikke dette forstaaes derhen, 
at den lagttagende skal ryste al Theori af sig, for ikke at 
staa under dens mulige Indflydelse. Det er en bekjendt Sag, 
en Iagttager kan tro sig selv at være ganske uhildet, han 
modtager dog et Indtryk af hvert enkelt Forhold, og under 
dette Indtryk iagttager han videre. Det er en Umulighed for 
enhver videnskabelig Undersogelse ikke at beholde visse af 
egne eller Andres Aand udsprungne Anskuelser som en ledende 
Traad, ellers vilde den forvilde sig mellern Mængden af Kjends- 
gjerninger, der opdynge sig til alle Sider. Det er en stor 
Misforstaaelse, at man i Regelen skulde være bedre udrustet 
til en Undersogelse med et Sind for denne som en tabula 
rasa. Det er tvertom Tilfældet, at jo mere man har forberedt 
