120 
Th. Kje rut 
sig til den ved Kundskaben om og Indgaaen paa Andres ud- 
viklede Anskuelser derom, desto bestemtere bliver Ens Op- 
mærksomhed henvendt. Man maa kun vide paa rette Sted at 
frigjdre sig fra ethvert Indtryk, der ikke er det, som man 
selv i Sandhed faar. De enkelte Iagltagelser ere alle Talstor- 
relser, men de kunne ikke og blive heller ikke suminerede 
uden videre — det gaar som i en Sandsynlighedsberegning, 
de faa ikke alle lige Stcmmeret. Hvor indskrænket derfor 
end Raaderummet kunde synes en Geolog, naar han vil fyl- 
destgjore Fordringen paa de blotte Kjendsgjerninger sanddru 
fremstillede fremfor alt Andet, saa bliver dog her nok tilovers. 
Thi med en kaotisk Masse af Kjendsgjerninger kan Ingen 
være tjent, hverken Geolog eller Chemiker. De maa ordnes, 
og Enhver ordner dem allerede i selve Iagttagelsesoieblikket 
efter Indtrykket. Det gjælder altsaa at kunne opfatte Naturens 
Billede. Men enhver af de stbrre, endnu ikke loste Opgaver, 
der béskjæftige Nutidens Geologi, optræder som et Sporgsmaal 
under saa forskjellig Form og med saa forskjellige givne 
Storrelser, at det desværre ofte endnu er Tilfældet, at den 
snævre og ihærdige Theori kan paastaa at se kun hvad den 
skulde se. Den blotte Iagttagelse bliver derfor vigtig, da 
den afgiver det uforstyrrelige Stof for de videre Arbeider. 
Den Theori, hvorom Iagttagelserne for en stor Del have 
ordnet sig, viser sig siden ofte forkastelig og faar ingen Be- 
stand. Ikke saa med selve Iagttagelserne. Naar derfor The- 
orien kun er en ledende Traad, kun Standpunktet foran og 
Lysvirkningen i et fuldstændigt Billede, da har den Liv endog 
efter at den er falden, fordi den gav og giver Fremstillingen 
Liv. Thi det er ved Fremstillingen, at Iagltageren skal virke 
paa de Andre, for at give dem et vederkvægeligt Indtryk 
ogsaa for Aanden — og ikke blot en Sum af Viden, der, 
