Om Forh. y. Monzoni og Predazzo i Sydtyrol. 123 
5000 Fod snart over blegblaa tyndskiktet Kalksten, snart 
over sorte augitiske Tuffe og formelige Slakker C v - Buch 
bruger med fuld Ret Benævnelsen Rapilli) op i de enkeltstaa- 
ende Alpeurters Regioner, medens tilhoire de endnu til 7- — 8000 
Fods Hoide stigende Dolornitvægge af Schlern oprage i fryg- 
telig steile Masser, ofte spaltede fra Overst til Nederst til 
Taarnbygninger. Scenen er her en anden. Medens man en 
Sommerdag mod Iloslaatten herovenfra ser ned i det klare 
Dyb nedenunder, hvor Eysachs Hoveddal næsten forsvinder 
som en Sprække, og endnu erindrer Stilheden af en Vandring 
langs de praglfulde rode Porphyrklipper, den lystige Lovskov 
med Solskinnet i den sandige Vei, hvori Gruset fra Klipperne 
ligger, dernæst de smaa Landsbyer med de skinnende hvide 
Huse og de naive Fresker paa de kalkede Vægge og den 
fromme Hilsen for Helgenbillederne i Forbigaaende — eller 
videre den sodlige Duft af Naaletræerne og de smaa nedstyr- 
tende Elves lysegronne Vand — er man her i de af Naturen 
stillere Regioner omgi vet af syngende Folk, der afslaa det 
korte Græs, og i det Fjerne mode Otschthalers og Ortlers 
blinkende Gletschertog det blændede Oie. Nedblikket i Dybet 
forsvinder omsider, og der er en Situation under de takkede 
og forrevne Dolomitmure, naar de ligge sorte i Skyggen, 
som under en opkneisende Væg af morke Basalter ved Hvitå 
paa Island, hvor de græsrige Lavlande strække sig milevidt 
hen, og det blaa Fjernes Fjeldmasser dukke ligesom pludse- 
ligt op af dem uden Mellemgrund. Thi Mellemgrunden og 
Vegetationen ligger her begravet i Dybet. 
Efter at have tilbragt Natten i en Alpehytte, hvor den 
Reisende endnu kan hjælpe sig med Hoilydsk, forfsætter man 
sin Vei, der kun bliver lang ved de mange Opfordringer til 
noiere Undersogelse, der overalt mode En tilhoire og tilvenstre. 
Efter de augitiske Tulfe ved Mahlknecht vandrer man alter 
