J. M. Norman. 
en særdeles heldig Belysning, forat Savnet af Skove og af 
en i det Hele laget mere rig og afvexlende Yegetation skal 
undlade at gjennemtrænge det hele Billede med et Udtryk af 
Armod og uhyggelig Forladthed. Men naar et saadant Land- 
skab udfolder al sin Nogenhed under en gjennem hele Uger 
stadig graa og overtrukken Himmel med dygtigt Regn og en 
aldrig hvilende kold og gjennemtrængende Blæst, antager dets 
Natur en ikke alene sorgelig, men tillige kleinmodig og tri— 
viel Physiognomie. Det meget besungne Hav, Billedet paa 
det „Uendelige a og „Storartede, a veed ei at forskjdnne eller 
tildele Landskabet nogen særdeles Interesse, thi uden at tale 
om, at man seer meget lidet af dets Storartethed og slet in- 
tet til dets Uendelighed, gjor den Stemning, hvori Landskabet 
hensætter Betragteren, ham neppe tilboielig til at ansee Havet 
anderledes, end som, hvad det i Virkeligheden er, Aarsagen 
til Naturens Kummerlighed og til at Tænderne klapre ham i 
Munden i Juni Maaned. 
Den Dyreverden, som vi stode paa i disse Egne, tjener 
kun til at forstærke det mindre behagelige Indtryk, som den 
ovrige Natur paatrænger os. Aldrig hores her Tonen af en 
Sangfugl, De tbrre hedeagtige Strog og Tbrvestrækningerne 
ere hyppig ganske tyste, man fornemmer ei en Lyd fra no- 
get levende Væsen. Begiver man sig derimod ud paa de 
mere vaade og græsdækte Surnpe, otnkredses man undertiden 
af en Fugl, hvis utrættelige og ynkelige Piben hores, som om 
den var hæs afArrighed over den uvante Forstyrrelse. Hvis 
man saa, træt af denne Natur, nærmer sig Strandbredden, 
moder man et Egnen værdigt Sangerchor, der veed at sætte 
den i Musik, en Sværm af Maager, Terner og andre Sofugle, 
som under et gjennemtrængende klagende og ligesom for- 
tvivlet Skrig idelig hæve sig og sænke sig ned mod Bolgerno 
med en urolig Travlhed og en ængstelig Omflagren, som om 
