Botanisk Reise. 
279 
indrotnme, at vi i den rode Farves Fremhersken og- den blaa 
Farves Tilbagetræden i Vestlandets Skyggeklimat, liave nok 
en Kjendsgjerning for at dette er meest skikket for Planter 
med en i al Fald i Kronen fremherskende Oxydationsproces. 
Med denne Anskuelse stemmer ogsaa en anden Erfaring. Saa 
godt som alle vore nordiske Væxter, der have Frugter af en 
reen suur Smag 1 CAmygdaleæ, Roseæ, Pomaceæ, Rubus, Fra- 
garia, Vaccinieæ; 30 Arter) have en blcg rosenrod Krone 
eller en hvid, hvis Farve tydeligt erkjendes som nær beslæg- 
tet med den rode, og sandsynligt kun er en Oxydationsgrad 
a f denne. 
Samtidig med Skjærgaardsfloraens storre Rigdom paa 
Oxydationsprodukter skulde man ogsaa vente at finde en Man- 
gel paa fuldkomne Kulvandstofsforbindelser. i denne Hen- 
seende byder Naturen end færre Vink, og jeg veed ei at an- 
fore andet end den Duflloshed, som paa Lonicera Periclyme- 
num, Myrica Gale og Egnens Coniferæ nær, hvilke sidste, 
som forhen berort, neppe kunne komme i Betragtning, ud- 
mærker Skjærgaardens Vegetation i det Mindste under det 
regulære Graaveir. Flere af Ostlandets stærkest æthereo-oleose 
Væxter, navnlig af Labiaterne, ere enten aldeles forsvundne 
eller yderst sparsomme i Skjærgaarden. 
Skjont langtfra beviist, tor det dog maaskee ikke være 
ganske usandsynligt, at Skjærgaardens eller den insulære Flora 
med vel udtalt Skyggekarakteer udmærker sig fremfor den 
2 ) Af Jordbærslægtet have alle de hvidblomstrede Arter spiselige sure 
Bær, de gulblomstrede derimod aldeles stnaglose. Vore nordiske 
Ribes-Arter maa enten henregnes til de med ufarvede Blomster el- 
ler saa til den rode Modifikation. Hos de gulblomstrede amerikanske 
viser der sig tilslut en rodlig Farve paa Kronbladene, deres Bær 
ere ogsaa lidet syrlige og ligne meest Solbær. 
