284 
J. M. Norman. 
deise paa Vegetalionen ioinefaldende. Man sammenligne kun 
den, der fmdes paa Ostsiden af Oerne med Vestsidens, de 
skovklædte Oer med de skovloses, de veirhaarde Lokaliteters 
med de i Ly liggendes. Ja Stormenes Magt er undertiden saa 
stor, at det usle Krat, som voxer i Klippcklofterne paa de 
skovlose Oer, ikke er istand til at hæve sig over Randen af 
den Klippevæg, der giver det Ly, men her ophorer med eet, 
som om det var beskaaret med en Gartners Sax. De enkelte 
Buske af Asp eller Vidjer eller Brisk, som hist og her vise 
sig paa nogne veirhaarde Lokaliteter, bære heelt igjennem 
Præget af den mechaniske Vold, hvorfor de stadigt ere ud~ 
satte; de ere dvergartede, ofte mere udviklede i Vidden end 
i Hoiden, med bizart forsnoede og knortede Grene, og de 
minde uvilkaarligt om Hoifjeldets Dværgbirk og dens Selskabs- 
brodre af Vidjearter. 
Ligesom man ogsaa undertiden paa Ostlandets veirhaarde 
Aasheller endnu langt nedenfor Granens overste Væxtgrændse 
kan trælfe Aspetræer, der neppe lofte sig en Alen i Hoide 
over Jorden men med favnelange tykke Grene udbrede sig 
langs denne, saaledes saa jeg paa en Steenrds nær Moster- 
havn en Mængde af sterile Exemplarer af Prunus spinosa, 
hvilke med Stamme og Grene vare ganske plat nedlrykkede 
mod Stenene, hvis Forhoininger og Fordybninger de fulgte, 
idet de overklædte dem med smaa Espailler. Stormen tvinger 
den træagtige Vegetation til at antage særegne Former, hvor- 
ved den unddrager sig hiins Voldsomhcd eller bliver mere 
skikket til at modstaae den. 
I delte Klimats Stormfuldhed maa man soge en af de 
meest virksomme Aarsager til Skjærgaardens vegetative Fal- 
tigdom, thi det er kun faae Væxter, der ere skikkede til at 
modstaa en saa idelig fortsat mechanisk Vold. 
