J. C. Horbye. 
348 
V 
Den graavakkeagtige Bjergart om Fæmun har som oftest 
en ru Dagflade og er saaledes, især i den sydlige Drei af 
Strækningen, ikke synderlig skikket lil at opbevare Mær- 
kerne; det er i Almindelighed kun, hvor Bjergartens Grund- 
masse er mere reen Qvarls, at man kan vente Mærkeme ved- 
ligeholdte, og ofte blive de fine Ridser her forst synlige, ef- 
terat den polerede Klippeflade omhyggelig! er befriet fra al 
Mos og overskyllet med Vand. — De faa Observalioner, som 
jeg har fra Fæmuns sydlige Deel, ere folgende. 
Toppen af Vaaleberg ved Vurrusjo er vistnok polerel, 
men uden Striber, Stodsiden tydeligt mod den nordlige Him- 
melegn. Paa den 3000 Fod hoie Sork-Vol ere Stodsider 
særdeles tydeligt udprægede; de af reen Qvarls bestaaende 
overste Koller ere ganske afrundede paa den mod Nord vendte 
Side, og ved noiagtig Eftersyn opdager man paa disse pole- 
rede Sleder ogsaa de allerfineste Ridser i hor 9§. — Mellem 
Gutlusjo og Store Skjervagen i Sverige saa jeg utydelige 
Slriber i hor. 8f; sydligl op for Fuluguttusjo svage Furer i 
hor. 9; paa begge disse Steder var Stodsiden ikke tydeligt 
udprægct. Paa den osllige Side af Fæmuns sydlige Deel var 
det nær ved Sobredden ikke muligt al komme lil Vished om 
Stodsidernes rette Beliggenhcd; de synes her snart at vende 
mod Nord, snart mod Syd. Striber saa jeg ved Stecnvigen i 
hor. 10. Forst ved Soens Midte, omtrent ved Oen Solera, 
kan man nogenlunde sikkert paavise Stodsider, som vende 
mod Syd. 
Hvor lidet det end stemmer med det Hovedresultat af 
disse Observationer, hvortil jeg haaber tilsidst al kunne fore 
Læseren, maa det allsaa dog tilstaaes, at Adskilligt tydeligt 
peger hen paa, at det afskurende og polerende Material ved 
den sydligste Deel af Fæmun er kommet fra Nord. Beviset 
herfor ligger i de omtalte Slriber ved Store Engern, Kalk- 
