* 
Et Strog a f Rigsgrændsen. 411 
sydlige Ende, begge lige mod Ost og med Feragens Vand- 
speil til Profilbasis. 
Den oven nævnte Skiktstilling er ikke indskrænket alene 
til Granitens umiddelbare Nærhed; det sees af Gæa norw. Ill 
og af Hisingcrs Antegnelser, at 20 — 40 Graders Fald fra Gra- 
niten er Regel ogsaa i en storre Afstand fra Massivfeldtet. 
— En Undtagelse fra. denne Regel danner imidlertid en Af- 
leining af Bjergarter, der er udbredt mellem Soerne Roragen 
og Tufsingen, og som lier anhangsviis bor bcrores, da den 
ligger vort Feldt saa nær, nemlig: 
Roragens Sandsteen og Breccie. 
Har man fulgt Vigelpikens Qvartsskifer ned i Tufsingens 
Dal, og bar besteget Tufsing-Kniperne , opdager man slrax, 
at disse ere Qvarlsskiferens yderstc Repræsentant mod Nord- 
vest. Videre i denne Retning moder nemlig Oiet en Skikt— 
afleining, der ved forste Biik viser sig forskjellig fra Qvarls- 
skiferen, i det den danner en paa længere Strækning fortsat steil 
Vold, og paa dennes fortsatte Stroglinie mindre isolerede 
Kupper C»Gjetberg, Brækkefjeld og Mysesmor-Butten“) — Alt 
tegnet med knudrede Otnrids og med mork Farvetone. 
Dette lille Feldt mellem Soerne Aursuen, Roragen og 
Tufsingen, bestaaer i sin vestlige Deel af reen, charakteristisk 
og morkcrod Sandsteen; denne optager dog længere mod 
Ost snart Qvartsnodder og Brokker af graae og gronne Ski- 
fere, der i Sandstenens rode Grundmasse gi ve Bjergarlen et 
eiendommeligt Udsccnde. Uagtet Sandstenen videre mod Ost, 
j* 3 ige hen til Tufsingen, af og til viser sig, er dog Breccien 
paa denne Strækning raadende og fremstiller en Sammen- 
blanding af alslags milde Skifere, Chlorit-Glimmer- og Leer- 
