429 
Et Strog af Rigsgrændsen 
Smaadelc, formaaer o^saa her at frembringe Spocr af Flas- 
righed paa den blegede Dagflade. 
Denne Charakteristik passer dog kun paa Bjergarten i 
dens normale og almindeligste Skikkelse, og trænger derfor til 
nogen Modifikation ; medens Graniten overalt er sig selv liig, 
afændres nemlig Helleflinten paa sine Steder saa betydeligt, at 
den bliver næsten ugjenkjendelig. Forst kan det bemærkes, at 
Bjergarten i Feldtels nordlige og sydlige Ende taber sin cha- 
rakteristiske Beskaflenhed, idet den efterhaanden gaaer over 
til urene, glimmerblandede Qvartsmasser , i hvilke dog de 
smaa indvoxede Krystaller af Feldspath, som snart skulle om- 
tales, endnu rninde om Helleflinten. Bjergartens Udbredelse i 
nordlig og sydlig Relning kan derfor heller ikke skarpt be- 
grændses, da en saadan Grændse maatte blive altfor vilkaarlig. 
Det faaer være nok at bemærke, at man over ^ Miil i Syd 
for Haftor-Stot endnu har denne Bjergart, samt at den er 
observeret særdeles charakteristisk lige indlil Elven Rangla i 
Nord for Rust-Vola. 
Dernæst kan det anfores, at Bjergarten paa et Par Ste- 
der nær Grændsen mod den omgivende Glimrnerskifer optræ- 
der som blaa- eller graaligsort Kiselskifer. Som saadan fin- 
des den i Syd for Mosjoen, hvor den undertiden viser en 
lagviis Afvexling mellein lysere og morkere Farver, omtrent 
som Baandjaspis. Endvidere findes Kiselskiferen paa Vigel- 
sjoens Vestside, hvor den er meget udbredt og tildeels op- 
fyldt med Striber og Punkter af rødlig og læt Feldspath, som 
giver den et Udseende, der niinder om nogle Varieteter af 
Elfdalens Porphyr. — Herhen horer ogsaa en Afleining af 
Blaaqvarts i Nord for Hydsjoen. — Det er ligeledcs nær 
Glirnmerskiferens Grændse, al man i Helleflinten finder nogle 
en Favn mægtige Skikter af et Pseudo-Conglomerat af samme 
Art som det ved Sben Tufsingen i Vigelens Feldt; jeg saa 
