RANUNCULUS CYMBALARIA PURSH. FUNDET I NORGE. 133 
det vistnok forsvares at betragte Eriocaulon , Sisyrinchium , 
Spiranthes, og Kalmia, samt Ranunculus Cymbalaria som én 
gruppe. 
Hvad nu Ranunculus Cymbalaria angaar saa kunde man jo 
tænke sig at den var relikt, f. eks. fra en interglacialtid, altsaa i 
overensstemmelse med Hartz’s hypothese. Dette maa imidlertid 
betegnes som saa godt som udelukket for ranunkelens vedkom- 
mende; ti den sidste nedisning hadde sin sydgrænse et godt 
stykke sonden for Hvaløene, i Jylland. Over Hvaløene gled 
der dengang en vældig isstrøm ut i Skagerak. 
At ranunkelen skulde være at opfatte som en relikt fra en 
senere tid, fra en av de postglaciale epoker, er likeledes 
usandsynlig. Som tidligere fremhævet er planten temmelig 
„ plastisk u i sine krav til de klimatiske forhold, og det blir av 
de nne grund vanskelig at finde en plausibel grund til artens 
eventuelle reliktnatur. Ranunculus Cymbalaria synes neppe 
at forlange andet end passende f ugtighet og saltgehalt i jord- 
bunden og en ikke altfor snau vegetationsperiode paa vokse- 
sted et for at kunne trives og utbre sig. I postglacial tid skulde 
jo planten etler disse dens livskrav at dømme, godt kunne ha 
vokset overalt langs Europas kyster. — Paa den anden side kan 
det heller ikke negtes, at hvis ranunkelen hadde hat et større 
eller mindre utbredelsesfelt i Europa før den sidste istid, saa 
var det merkelig om der ikke langs Syd- eller Sydvest-Europas 
kyst skulde ha eksisteret et fristed hvor arten kunde ha overlevet 
nedisningen. 
Hartz omtaler ogsaa den karakteristiske egenskap ved 
Nord- Amerika at det har kunnet „konservere gamle typer“, 
og han anfører ogsaa den almindelig antatte forklaring herpaa: 
nemlig at Nord-Amerika dengang isen begyndte at trænge frem 
fra nord, gav planterne anledning til at rykke sydover (og i 
interglacialtider atter nordover), mens slike nord-sydgaaende 
vandringer i Europa blev hemmet eller forhindret av de vest- 
østgaaende fjeldkjæder i Mellem- og Syd-Europa, der blev isdæk- 
