RANUNCULUS GYMBALARIA PURSH. FUNDET I NORGE. 137 
Og likesom man ikke kan ben eg te muligheten av at en 
eller flere ranunkelfmgter kan være kommet til Norge med et skib, 
saa lar ogsaa Eriocaulons forekomst sig forklare paa lignende 
vis. Den er jo en vandplante, og man kan let tænke sig at 
f. eks. et eller andet skib, der har fyldt sine ferskvandsbeholdere 
over i Amerika, har ført frøene med sig over havet paa denne 
maate og saa kanske tømt tønderne og fyldt dem paa nyt ved 
ankomsten til Irland. 1 gande dage, i seilskibenes tid b maatte 
jo ogsaa vandforsyningene være forsvarlige, og da kan man 
godt forestille sig at en saadan frøtransport har fundet sted. — 
Nu, saadanne tankeeksperimenter har liten eller ingen værdi. De 
viser igrunden bare hvilken usikker grund vi befinder os paa naar 
vi vil forsøke at bedømme de forskjellige spredningsmidlers 
effektivitet. — Tiltrods for at man, saaledes som jeg her har 
vist, meget vel kan forestille sig at de angjældende planter er 
fort til Europa ved menneskets og kulturens hjælp, saa har jeg 
liten tro paa at denne forklaringsmaate er den rette. Man er 
vistnok nødt til at se sig om efter andre. 
Jeg har allerede før omtalt at Ranunculus Cymbalaria 
findes i A si en. En tilfældig transport østenifra, fra Si bi ri en, 
med fu gle er derfor neppe helt utænkelig. Men avstandene, der 
beløper sig til mange hundrede mil, synes mig at være saa altfor 
store. Det hænder jo at nordsibiriske trækfugle, særlig sneppe- 
arter, drar vestover langs ishavets kyst og saa ned langs Norges 
vestkyst. Men nu findes for det første Ranunculus Cymbalaria 
ikke i det nordligste Sibirien (Taimyr etc.), og ikke langs ishavet. 
Eiter min mening kan planten ikke stilles i klasse med det 
østlige element der indgaar som en karakteristisk bestanddel 
i det arktiske Norges flora (Finmarken). — Desuten blir det, 
hvis denne forklaringsmaate er den rigtige, meget vanskelig at 
forstaa hvorfor Ranunculus Cymbalaria da mangler i 
Øst-Europas steppeegne, f. eks. i Ungarn, eller i strøket 
1 Plantens voksesteder paa de britiske øer har været kjendt siden slutten 
av det 18de aarh. 
