54 
Keilhau 
lerede, nemlig fra alt Sammenhæng med det Indre afskaar- 
ne Leiningsmaade, som man saa uimodsigeligen linder ved 
mange krystalliniske, fuldkommen uskiktede Kiselbildnin- 
gers Masser. Men Hr. K. liar ikke destomindre hyldet 
Tidens Genius, og han synes, uagtet sit Kjætterie, at ville 
tælles blandt Vulcanisterne. Disse desavouere ham imid- 
lertid sikkerligen, idetmindste skulle de vist aldrig tilgive 
ham den uheldige Tale om en Gjæring. Yi for vor Part 
maae virkelig beklage, at heller ikke vi kunne alliere os 
med denne Geolog. Som Grund herfor vil det her være 
nok at anfore, at han hos os maa gjælde lige med Vulca- 
nisterne, og dette allerede deri, at ogsaa han antager skikt- 
£. 
forstyrrende Opdrivninger af Graniten. Vi maae saaledes 
selv soge at bane os Adgangen til et Standpunkt, hvorfra 
vi kunne overskue Causal-Sammenhænget om ikke af alle, 
saa dog idetmindste af et storre Antal af de Facta, vi ha- 
ve fremdraget, end muligt efter de hidtil værende Theo- 
rier, hvorved vi navnligeu sigte til Neptunismen og Vul- 
canismeri, som de eneste, der hertil have opnaaet nogen 
Uddannelse, og hvis Sætninger have været uforblommet 
tidtalte. 
Forend vi gaae til selve Sagen, vil det være nyttigt 
at orientere os fuldkommen i vor Stilling, og navnligeu 
at betragte vort Forhold til Chemien. Med denne Viden- 
skab er Geologien i det Hele intimt forbundet, og isærde- 
leshed maa Granitens og de ovrige krystalliniske Bjergar- 
ters Theorie staae i det noieste Forhold til den. At Geo- 
logiens og Cliemiens Sandheder aldrig maae kunne befinde 
sig i virkelig Strid med hverandre, ligger i Sagens Natur. 
Men begge Scientser have samme Rang: man kan ikke, saa- 
ledes som det næsten synes, at det virkelig forlanges, tii- 
lægge Chemien en saadan Suprematie, at Geologien ikke 
