Graniten s Tlieoiie.» 
85 
skulde kunne skride forbi et vist Udviklingspunkt, svarende 
til det Trin, hvorpaa Chemien hver Gang befinder sig. Det 
Tilfælde lader sig meget vel tænke, at en Gjenstand end» 
nu kunde være aldeles problematisk i Chemien, hvorom 
man ved Hjælp af geognostiske Facta kunde decidere, og 
at, idet Geologen retter sin Opmerksomhed paa liv ad der 
er foregaaet og foregaaer i Naturens store Laboratorium, 
derved kan opdages Phænomener og udvikles Ideer henho- 
rende til Chemiens Gebeet, til hvilke man i Kunstens Verk» 
steder ikke kan komme. Det er saaledes ganske i sin Or- 
den, hvis Geologen med sine Theorier over Graniten og de 
bvrige massive Bjergarter skrider forud for den experimen- 
terende Chemiker, og selv om det skulde lykkes denne i sit 
Verksted at fremstille en Granit aldeles lig den, som Natu- 
ren danner, saa var Geologen endda ikke forbundet til ab» 
solut at maatte antage for den naturlige Bjergart en Dau» 
nelsesmaade netop som den, der gjælder for det kunstige 
Produkt, naar han tinder denne Dannelsesmaade i Strid 
med de geognostiske Forholde. Gangen i Theoretiseringen 
over Graniten o. s. r. har været den, at man hentede en 
Hypothese i de chemiske Erfaringer, saavidt disse kunde 
strække til, men forovrigt lod den geologiske Nddvendig- 
hed virke som Beviis paa Forudsætningens Xtigtighed til- 
bage paa det, som blev tilovers som chemisk Postulat® 
Saalænge man stod i den Formening, at Graniten i dens 
geognostiske Forholde stemte overeens med de af Vand 
afsatte -Bjergarter, var det natøligt at antage, at ogsaa den 
hidrorte umiddelbar fra et neptunisk Fluidum. Denne 
Bjergart er et åggregat af krystalliniske Minefralier; JCry- 
stallers Dannelse ved Stoffenes Udskydning af et iVandets 
Form værende Fluidum, som holdt dem oplbste, er netop 
den sædvanligste Maade, hvorpaa vi see disse ikke blot 
