Granitens Theorie. 
51 
merkværdige Regelmæssighed over den storste Deel af 
Overgangsformations-Trakterne vi have fremhævet. Nu be- 
gyndte store Partier af disse nyere skiktede Strækninger 
ved stille Processer at omdanne sig til massive Bjergarter: 
Partier, hvori vi nu ellers skulde see Leirskifer som den 
herskende Bjergart, til Granit eller Syenit, og Sandsteens- 
partier til Porphyr. Intet er mere ioinefaldende end det 
forstnæviite Slags Metamorphose der, hvor en successivt af- 
tagende Granitification er at forfolge ind i de forstening- 
forende Skikter; hvor derimod skarpe Grændser og Fehl- 
spath-Ramificationer i Skiferne, hos den, der ikke erindrer, 
at analoge Forholde findes hos Dolomiten, ligesom arbeide 
imod den paa hine Steder erholdte Overbeviisning, bliver 
denne igjen befæstet ved Betragtningen af de storre og 
mindre Skifermasser, som med uforsty rret Stilling ere lev- 
nede i den krystalliniske Bjergart. Et Phænomen, som 
vi forhen ved vor vukan is tiske Fremstilling ikke berorte : 
at smaae, aldeles isolerede Granitudviklinger forekomme 
ved Siden af de store Massive r, bestyrker ligeledes den 
samme Overbeviisning. 
•) Analoge, men langt ufuldkomnere, Udviklinger har jeg, ved 
mit Ophold i Sachsen 1825, bemerket i den under Syeniten 
mellem Dresden og Meissen ved Weinbohla fremstikkende 
Kalksteen ; det var deels sraaae, udvendig sortagtige Korn af 
en feldspathagtig Natur (ogsaa bemerkede af Hr. Professor 
Weiss, men af ham naturligviis ganske anderledes udtydede), 
deels smaae, ligesom indvoxede Partier udseende som en for- 
vitret, hoist ufuldkommen Granit. Jeg læser nu, at man og- 
saa paa andre Punkter der i Egnen har bemerket smaae ”Gra- 
nitfragmenter’’ i de skiktede Bjergarter, med hvilke Graniten 
og Syeniten forekommer paa hine Punkter i Elbdalen, Lokalite- 
ter, der vistnok fortjene den nye Undersogelse, som maaskee 
just i dette Oieblik der er igang, og som sikkert vil bringe 1 i- 
