Granitens Theorie. 
53 
sandsynligt, at den især virkede paa Masser af den samme 
fiinkornige, tildeels jordagtige, ofte næsten til Jernleer 
overgaaende Sandsteenbildning, hvoraf endnu Meget er ufor- 
andret tilovers, saavel inde i Porphyren som paa andre 
Steder* Hvor Sandsteiien var conglomeratagtig, formaaede 
den idetmindste paa mange Punkter at modstaae Omdan- 
nelses-Aetionerne; derfor finder man gjerne visse med smaae 
Qvartsrul lestene fyldte Lag umiddelbar under Porphyr-Mas- 
siverne, livis Udvikling i den overste Sandsteen-Etage nem- 
lig standsede ved disse grove Skikter. Skjonne Beviser 
paa, hvor roligen Porphyren er blevet til, ere Skikter saa- 
vel af den leeragtige Sandsteenbildning som af Conglome- 
ratet, der rage langt ind i Porphyren under den samme 
svage Skraahed, som Sandsteenskikterne sædvanlig vise; 
saadanne enkelte Skikter, der nu see ud som Indleininger 
i den massive Bjergart, hænge tildeels sammen med dennes 
Sandsteenbasis, fra hvisLagrække man da kan forfolge de- 
res som en lang Planke udstikkende Deel, og overbevise 
sig om* at de ikke i mindste Maade ere brækkede eller 
boiede; men selv naar Forbindelsen med den mellem de 
samlede Skikter liggende Deel er afbrudt ved Overgang 
nedentil til Porphyr, hvilket ogsaa indtræffer, kan man li- 
gesaa tydeligen af Faldvinkelen forvisse sig om den ufor- 
styrrede Beliggenhed af det i Porphyren endnu sona Sand- 
steen igjenliggende Skiktpartie* Heller ikke dette Factum 
berorte vi forhen ; det horer ogsaa til dem, for hvilke Yul- 
canisten intet Oie kan have. 
Porphyren synes, med sin meer eller mindre ukrysial- 
liniske Grundmasse, ikke at have været skikket til at fort- 
sættes i saa tynde og allehaande Retninger folgende Udgre- 
ninger i de tilgrændsende Skifere, som Graniten eller Sye- 
niten; Fortsættelser af Porphyrens Hovedmasse anfcræffes 
