54 
Keilhau 
vel som Gange nedsættende i de underliggende Skikter, 
men disse Gange ere saa mægtige og af saa stive Former, 
at de slet ikke ligne de fra Granitmassiverne udlobende 
Sværmere. v 
De i de skiktede Overgangsbjergarter mere underord- 
net forekommende krystalliniske Kiselbildninger udvikledes 
formodentlig i det samme Tidslob og paa ligedan Maade, 
som hine storre Massiver. At de omdannende Actioner 
især virkede paa visse Lag, og at Beskaffenheden og maa- 
skee ogsaa Beliggenheden af disse Lag havde en bestemt 
Indflydelse paa den af dem fremkomne metamorphiske 
Bjer gart, synes hoist naturligt ; herved tænke vi især paa 
Euritporphyren, der meest optræder leieformig. Men ved 
Afvigelserne fra Leieformen vil man heller ikke kunne 
linde noget Besynderligt, naar man, ved at betragte Dolo- 
miten, Graniten o. s. v. er bleven vant til at see den Fri- 
hed, med hvilken det synes, at Processen ofte har kunnet 
gribe om sig, og hvormed den har bestemt Retningerne af 
sin Fremgang i de modende Masser, en Frihed, som dog 
igjen i andre Tilfælde viser sig begrændset, idet at Meta- 
morphoserne paa sine Steder sees at have stand se t ved 
uovervindelige Vanskeligheder, og i det at visse Bildninger 
synes idetmiadste fortrinligviis at have uddannet sig i visse 
}<! re Former, passende til deres indre Beskaffenhed. 
De som uafhængige, d, e. fra de store Massiver ikke 
udlobende, Gange optrædende krystallinisk kornige Kiselbild- 
ninger, navnligen Gronsteengangene med deres parallele Si- 
deflader, ville vel forekomme Enhver i hoi Gi’ad at mod- 
stræbe vor Theorie, og ganske forkastelig vil denne for- 
modentligen synes Mange at være, naar man erindrer det 
merkværdige Factum, at Gneisbrudstykker ere forhaanden 
i nogle af bemeldte Gange. Jeg tilstaaer villigen, at de 
