Granitens Theorie. 
57 
Porphyr og den leieformige Euritporphyr. Er det rigtigt, 
at de fra de store Massiver udlobende Gange skylde de samme 
Forvandlinger deres Oprindelse, som frembragte selve Massi- 
verne, saa maae vel ogsaa de nafhængige Gange kunne være 
dannede paa ligedan Maade ; desuden have Bjergarterne i de 
Sidste fuldkomne Analoga i andre Masser, der optræde 
meer eller mindre leieformigen. Men heller ikke directe 
Beviser for saadanne Ganges Udvikling ved Metamorpho- 
ser mangle; idetmindste veed jeg ikke anderledes at for- 
tolke en heel Mængde Facta, som jeg har beskrevet i en 
allerede forhen tilsigtet, snart udkommende Afhandling, 
til hvilken jeg desangaaende maa henvise, da det her ikke 
lader sig gjbre at indgaae i Fremstillingen af de ved disse 
Særsyn i Betragtning kommende, tildeels meget forviklede 
Forholde. Bet maa imidlertid tilstaaes, at ligesom Studiet 
af alt det Hidhenhorende forst nylig er paabegyndt, saa 
er heller ikke endnu noget Resultat deraf fremgaaet, hvor- 
ved man kunde blive staaende. Jeg bnsker derfor ikke at 
foregribe Nogens Dom om disse Gange, man tager derhos 
ikke i Betænkning ligefuldt at holde fast ved en Theorie, 
som idetmindste for de fleste og vigtigste af de Massiv- 
bildninger, hvorom Talen her har været, synes at være den 
eneste anvendelige. 
Bet staaer endnu tilbage at betragte Forandringerne i 
de skiktede Overgangsbjergarter, hvor disse berore andre 
Bjergarter, navnligen de abnorme, og at tage Hensyn til 
de særegne Mineraldannelser, som forekomme paa eller 
nærved Contacterne mellem de forskjelligartede Masser, 
som saaledes berore hverandre. Bet er Studiet af begge 
disse Slags Phænomener, som meest directe forer til Er- 
kjendelsen af de i de faste Bjergarter, uden Hjælp af over- 
ordentlig Hede foregaacnde dannende og omdannende Pro- 
1)2 
