62 
Keilhaia 
som efter dens Petrefacter er at henfore til Jurakalken. 
Man seer den ligge paa Leerskifer, denne paa Glimmerski- 
fer, og denne igjen paa udmerket Gneis. Man finder her 
Leerskifer og Glimmerskifer, Kalkskifer og Gneis under 
Leiningsforholde og i Forbindelser, som, ifolge Hoffmann, 
ikke levne nogen Tvivl om disse Bjergleds Samtidighed 
med forsteningforende Kalksteen, eller om deres Bannel- 
ses umiddelbare Sammenhæng med Dannelsen af denne 
Bjergart. Skiferne ligge ikke alene i ganske Hgeformig 
Leining sammen med hine Kalkstene, men gribe ind i 
dem, afvexle med dem, og forlobe sig saaledes i deres 
Masser, at de ikke kunne gjælde for Andet end utvivlsom- 
me Led af Flotsformationen. Marmoren, siger H. videre, 
hvis Øptræden viser sig saa paafaldende afhængig af dens 
inderlige Forbindelse med Skiferarterne, er sikkert en ved 
plutoniske Indvirkninger omvandlet Kalksteen. Men af den- 
nes Forandring maa man ogsaa slutte tilbage til Skifernes 
Metamorphose. Glimmerskifer og Talksklfer ere ganske af- 
gjort Productet af en dybt indgribende Omarbeidning , og 
deres intime Sammenhæng med Gneisen lader troe , at 
den sandsynligviis læoge fortsatte IndHrkning, som har 
fremkaldt alle disse Metamorphoser, var ledsaget af Frem- 
brydningen af en Granitmasse, som dog blev tilbage lidt 
under Overdåden, da man i denne Deel af Italien næsten 
slet ikke har bemerket nogen Granit. Saavidt Hoffmann, 
som vist har Ret i alt dette, lige til han begynder at tale 
om Granit-Frembrydningen, hvori han formodentligen tæn- 
ker sig Åarsagen til Forvandiingerne. 
Lader os nu hore Lyell. Vistnok, siger denne Geolog, 
raaa Gneisen saavelsom samtlige skiktede Bjergarter fra 
Forst af have været afsatte paa Jordoverfladen, eller paa den 
Beel deraf, som var bedoekket med Yandj men de havde 
