Granitens Theorie. 
ai 
Euritporphyrens leieformige Masser af nogen speciel eller 
alinindelig Aarsag fortrinligviis tilhore de lavere Partier af 
Overgangs-Straternes Skiktfolge, saa ville de, saaledes som 
Tilfældet er, ofte træffes sammen med Alunskiferen, uden 
at derfor den ene af disse Bildninger betinger den anden. 
Men dette være for Oieblikket som det vil, vist er det, , at 
Euritporphyren eller dog lignende Bildninger, som repræ- 
sentere den, aldeles regelmcessigen forefindes paa alle de 
Steder, hvor man, i Nærheden af Grundfjeldet, seer Alun- 
skiferen; her træffer man den i mere eller mindre fuld- 
kommen Leieform, ganske som et bestemt Led af Forma- 
tionen, ind ordnet i Overgangsstraternes Lagrække. Som 
anfort, har den da altid sin Plads meer eller mindre nær 
ved det nyere Lagsystems Basis; undertiden tinder man 
den hvilende umiddelbar paa Urskikternes Udgaaender, 
saa at den da ikkun i sit Hængende har (eller i Tilfælde 
af senere Denudationer har havt) Fællesskab med de nep- 
tuniske Overgangsstrata. Herhos finder en hoist merkelig 
Omstændighed Sted: at Bildningens petrographiske Cha- 
rakteer er modificeret paa en bestemt Maade, eftersom 
Massen ligger ganske nær ved Overgangsformationens Ba- 
sis, eller den findes noget længere oppe eller hen i Lag- 
rækken ; i forste Tilfælde fremstiller sig næsten blot 
Qvarts, enureen, okkerblandet Bildning, hvori Feldspathsub- 
stantsen er yderst sparsomt forhaanden, og hvori Feldspath- 
krystallerne ofte ganske mangle; hoiere oppe i Lagfolgen 
optager Hovedmassen mere og mere Feldpathsubstants, da 
forst bliver den euritisk, og nu komme ogsaa Krystallerne 
tilsyne. Endnu længere borte bliver den samme Bildning 
endog syenitagtig; men da kan den ikke mere siges saa 
noie at tilhore en bestemt Plads i Skikternes Paahin- 
andenfolge. Regelmæssigheden af disse progressive Foran- 
