28 
Keilhau 
nævne i dens Historie. Det er tværtimod de Meninger, 
som have beholdt Overhaand i Striden med hine nu vel at’ 
Alle opgivne Anskuelser, der her ere noiere at prove. 
I denne Henseende være det nok endnu kun at reie- 
vere een Gruppe af Kjendsgjerninger. Enhver, som endog 
kun med en ringe Grad af Noiagtighed undersoger vort 
Territorium, maa gjore den Bemerkning, som alt forhen 
blev fremsat, at de store Porphyr-Districter regelmæssigen 
ere forhaanden, hvor Sandstenen fremtræder, og at Eurit- 
porphyren fortrinligviis forekommer i Alunskiferen. Til- 
hængerne af Eruptions-Læren ville imidlertid neppe lægge 
nogen videre Vægt paa disse Omstændigheder, der maae 
forekomme dem som ganske tilfældige, og de ville overho- 
ved ikke finde sig ansporede til Forskninger, angaaende 
livorvidt en bestemt Plads i visse bestemte stratificerede 
Bjergarter skulde existere for Massivbildningerne ; thi ved at 
ansees som frembrudte fra det Indre, maatte disse naturlig- 
viis kunne vise sig hvorsomhelst uden Hensyn til den gjen- 
nembrudte Bjergarts mineralogiske BeskafFenhed. At en saa- 
dan Forudsætning idetmindste betræffende vore massive 
Bjergarter er urigtig, og at den hindrer at bemerke nogle 
af de skjonneste og vigtigste Forholde i vort Territorium, 
er det, vi her skulle erfare. 
Forst maa det i Almindelighed anfores, at alle disse 
Porphyr- og Granit-Bildninger, som ere saa hoist udmer- 
kede ved deres petrographiske Charakterer og derfor saa 
lette at gjenkjende, aldeles ikke forekomme paa andre Ste- 
der i hele Landet, end indenfor de Grændser, hvortil de 
tvende Overgangs-Territorier udbrede sig eller have ud- 
bredt sig; ikkun Gronsteengange af meer eller mindre lige 
BeskafFenhed med dem i disse Overgangsformationer seer 
man paa andre Lokaliteter. Det er saaledes aldeles klart, 
