24 
Keilhatt 
noie merke sig den Omstændighed, at Overgangen slet ikke 
er pludselig, men forst gaaer for sig paa en lang Stræk- 
ning; man vil tydeligen see hvor jævnt fremskridende den 
er, at Skiktning og Forsteninger kun lidt efter lidt blive 
ukjendelige, alt eftersom den tætte Structur udvikler sig 
til en mere krystallinisk kornig; og jeg tvivler ikke paa, 
at Enhver, som ved Undersogelsen anvender tilborlig Tid 
og Opmerksomhed, ikke blot vil kunne forfolge de ufor- 
styrret strygende Skiferlags Parallellinier ind i den Re- 
gion, hvor allerede Granitificationen kjendeligt nok er ind- 
traadt, men endog vil opdage Spor af Petrificaterne der, 
hvor Kiselmassen alt skimrer af mikroskopiske Krystalkorn, 
saaledes som Tilfældet er i nærværende Stykke fra en an- 
den, analog Lokalitet. 
Grændsen mellem Granit og Skifer er altsaa ikke over- 
alt saadau, som vi forhen skildrede den. Grændeforholdet 
med Ramificationer er rigtignok det sædvanligste, men det 
hilder slet ikke udelukkende Sted; vi maae lægge til, at 
det idetmindste paa enkelte Punkter ombyttes med fuld- 
komne Overgange mellem de modende Bjergarter, mellem 
de granitiske Bildninger paa den ene Side og de silicifie- 
rede Skifere paa den anden. 
Lignende Overgange kunne ogsaa paavises under gan- 
ske andre Omstændigheder end de ved disse Granitmassiver- 
nes umiddelbare Grændser. Dette er vigtigt med Hensyn 
tit en Indvending, som det er tænkeligt, at man endnu 
kunde gjore betræffende de nys beskrevne Phænomener. 
Man har, som vi siden nærmere skulle see, opstillet den 
Mening, at Feldspath og andre Bestanddele af de krystal- 
Mniske Skifere have udviklet sig deri ved Virkningen af 
i Nærheden værende smeltede Masser, d. v. s. formedelst 
de samme Aarsager, som man har tænkt sig ved Forvand- 
