Granitens Theorie. 
23 
Porp hyrens Grændser, er Overgangene fra massive Bjerg- 
arter tii skiktede. En af de storste Urigtigheder i den 
nuværende Geologie er den fra et genetisk Synspunkt ud~ 
gangne skarpe Deling mellem skiktede eller saakaldte nor- 
male, og abnorme Bildninger. Saaledes nemlig som man 
vil have denne Afsondring forstaaet, bliver den isandhed 
aldeles naturstridig ; ifolge et saadant System kan ikke og 
maa ikke nogen sand Overgang tænkes fra Typerne i den 
ene af de tvende store Klasser til dem i den anden; og 
dog existerer den paa tusinde og tusinde Steder. Denne 
Afvigelse fra Sandheden straffer sig selv: saaledes seer 
man nogle Geologer i den Ndd at maatte nægte et saa klart 
Factum som Granitens Overgang tii Gneis, medens man seer 
andre opstille Gneis, Glimmerskifer og jeg veed ikke hvor- 
mange skiktede Bjergarter i Massivbildningernes Klasse! 
Lader os betragte denne Svite af Bjergart-Prover fra 
eil af de Jærerigste Lokaliteter i vort Territorium, fra Solvs- 
bjerget paa Hadeland; i det forste Stykke erkjendes den 
sædvanlige kiselskiferagtige Bildning, hvortil Leerskiferen 
eller Kalkleerskiferen gaaer over ved alle Granitgrændser, 
og hvilken end nu kan fremvise tydelige Forsteninger, samt 
hvori Skiktningen fremtræder særdeles markeret. I det 
andet Stykke opdager man end nu Parallelstructuren, men 
i Massen, der i den forrige Prove viste sig homogen, 
skimre fine Partikler, hvilke man i det næste Stykke er- 
kjender at være Glimmer-Individer, og i det foigende til- 
lige Feldspath-Individer o. s. v. — kort, Rækken viser en 
skridtviis fortgaaende Udvikling fra tæt Skifer til en selv 
grovkornig granitisk Bildning, afHr. v. Buch endog udtryk- 
kelig henævnt Granit. Men hvor overbevisende vor Svite 
end er, saa er den det dog kun i ringe Grad imod Synet 
af Forholdet i selve Naturen; paa Stedet selv vil man 
