22 
Keilhau 
horer til de meest folgerige i vort Territorium. Visse 
Overgange, som finde Sted mellem nogle af Bjergarterne, 
er det, vi her mene. Paa flere Punkter af Grændserne 
mellem de store granitiske Districter og Porphyrens, ind- 
træffer det, at Granit eller Syenit paa den ene og Porphyr 
paa den anden Side ganske successive gaae over til hver- 
andre; videre finder man ogsaa paa sine Steder jævnt 
fremskridende Forandringer fra Territoriets Granit til Leer- 
skifer; fremdeles fra den samme Granit til Urgneis, og 
endnu mange flere Overgange. Vi ville her dog kun op- 
holde os ved de vigtigste. 
Grændserne mellem Porphyr-Districterne og Granit- 
Districterne fremstille deels en Ihinandengriben af de re- 
spective Masser, deels Overgange; disse ere saa alde- 
les skridtvise, at man passerer maaskee i Miil og mere 
over Mcllemledene mellem Graniten og Porphyren, for 
man fra den reent fremstillede Typus af den ene af disse 
Bildninger naaer den af den anden. Om man end er af 
den Mening, at Masserne i bemeldte Districter hidrore fra 
Eruptioner, saa vil man dog ikke lettelig antage, at saa 
uhyre Udtbinmelser af forskjelligartet Material have havt 
Sted paa een og samme Tid paa saa nærliggende Punkter; 
man vil sikkerligen forudsætte en Prioritet for den ene el- 
ler den anden Bildnings Fremkomst til Overfladen. Men 
derved vil man, saavidt jeg formaaer at indsee, afskjære 
sig den eneste mulige Adgang til, under en Eruptions-The- 
orie, at angive et Slags Aarsag til Overgangene, den Ud- 
vei nemlig at sige, at Porphyr og Granit, ved at mode 
hverandre paa een Gang i flydende Tilstand, havde blan- 
det sig med hverandre paa Sainmenflydnings-Stederue. 
Hvad som imidlertid maa være visse Theorister endnu 
mere uvelkomment end det, man seer paa Granitens og 
