Granitens Theorie. 
21 
ker af Skifer og Kalk, hvilket i den Diameter, hvorefter 
jeg gjennemreiste det, er omtrent ^ Miil; man seer ingen 
Leerskifer deri, men istedet derfor kun Kiselskifer-Bildnin- 
ger, og al Kalken er lysfarvet, kornig Marmor; uagtet saa- 
ledes dette hele Feldt har lidt de i Granitens Nærlied 
sædvanlige chemiske Forandringer, er dog Skiktstillingen 
aldeles uforstyrret, i det den viser det sædvanlige Strog og 
Fald. Næst efter dette storste Specimen af saadanne gan* 
ske fradeelte skiktede Masser har jeg seet mindre og min- 
dre Partier nedad til saa smaae Stykker, som de indkittede 
Fragmenter i et Conglomerat; og endnu i disse far den 
store Skiktningsparallelisme kjendelig!*) Nogle af Iagtta- 
gelserne herover vare allerede bekjendtgjorte i 1826; eU 
beromt tydsk Professor sagde mig dengang ligefrem, at 
der maatte være Feil i Observationen, at Forholdet ikke 
var muligt; virkelig er det heller ikke foreneligt med no- 
gen af de Theorier, som hidtil have til en eller anden 
Tid nydt nogen almindelig Anerkjendelse. Jeg maa da saa 
meget mere opfordre Dem selv til at undersoge dette Fac- 
tinn; nden megen Yanskelighed vil man kunne linde be- 
qvemme Lokaliteter, hvor det er at see, selv temmelig nær 
ved vor Stad. 
For Oieblikket forlade vi nu disse Phænomener, og 
gaae over til Betragtningen al et andet Forhold, som ogsaa 
*) Vise ikke de i Basalten paa Blaue Kuppe ved Eschwege 
indsluttede Sandsteen-Masser det samiue Forhold? Jeg* for- 
moder dette ifdlge en Bemerkning af Zeuschncr i Leon- 
hard’s Neues Jahrbuch, 1835, Pag. 648. De i Harzens 
Gran it forekommende Partier af Graavakke og J, Fragmen- 
terne” af skiktede Bjergarter i Massivbildningerne raellem 
Dresden og Meissen fortjene forst og fremst at undersd- 
ges i samme Henseende. 
