106 
Reilhau 
mer i et Aarhundrcde. Han anfdrte, at adskillige Klip- 
per , som for ikke læuge siden rare overflydte og’ for 
de Sofarende farlige Reev, i hans Tid vare komne op 
over Våndet; at Soen bestandig lod mere og mere Land 
blive tort ved sine Bredder; at forhenværende Søkavne 
vare hlevnc forvandlede til Landstæder; at gamle Fiskere 
og Sofolk kunde bevidne, at paa mange Steder baade ved 
Kysten af Ostersoen og af det aahne Hav, havde, i den 
Tid de kunde erindre, betydelige Forandringer foregaaet 
ved Kystens Form og Sdens Dyb, Endelig beraabte 
han sig paa Merker, som for hans Tid vare bl evne ind- 
huggede i Klipperne udtrykkelig for at angive Nivcauet, 
og under hvilke man virkelig nu havde fundet Yand- 
gpeilet at være sunket. 
Henne Idee om en fortfarende Forandring i det re- 
lative Ni v eau af Land og Vand blev i Forstningen hæfti- 
gen bestridt, og flere Kjendsgjerninger bleve fremforte 
til Beviis for, at en almindelig Aftagelse afYandene selv 
ikke havde fundet Sted i Ostersoen. Man forrnodede, at 
der maatte have været nogen Feil ved fagttagelsernc, da 
Ostersoen, hvorvel fri for Ebbe og Flod, ofte vedholdende 
for flere Hage bliver 2—3 Fod hoiere end sædvanligt, 
nemlig deels naar Sneen smelter, deels naar visse Vinde 
blive staaende i længere Tid; man hemerkede ogsaa, at 
Kystens forandrede Form og Sdens formindskede Hyb 
kunde have sin Grund deels i Tilkomst af nyt Land paa 
Steder, hvor Elvc faldt ud, som afsatte Sand og Slam, 
deels deri, at Isen ofte forer store Stene med sig, son* 
undertiden strande og drives op paa Klipper og lave Oer, 
hvorved da disse blive hoiere. 
En anden Anskuelse udviklede Playfair, i Aaret 1802, 
i hans Illustrations of the Huttonian Theory; han ansaae 
