110 
Keilhau 
niske Bu gt findes lignende Lag*, som indekolde Skaller 
afSpccier, der charakterisere Ostersoen. Det Sted længst 
inde i Landet, hvor man hidlil har fimdet disse Masser, 
— hvilke deels hovedsageligcn bestaae af Leer eller Sand, 
deels næslen udehikkende af Muslinglevninger, — er ved 
Sydvestsiden afMælarn, omtrent 70 (engelske = 10 nor- 
ske) Mile fra Stockholm og* meer end 80 Mile fra den 
almindelige Kystlinie. Paa den anden Side af Landet, 
som grændser til Nordsoen, har man fondet dem indtil i 
Nærheden af Venern og i et hoiere Nivean end denne 
Soe, hvilken da, ligesom ogsaa Mælarn, i hiin Tid maa 
have ud gjort en Deel af Havet x ). 
Ba ingen noiagtige lagtfagelser over Frem stigningen 
af den svenske Kyst gaae længere tilhage end hal våndet 
Aarhundrede fra nu af, og tradilionelle Efterretninger samt 
den Kundskah, som man kan hente fra gamle Bygninger 
paa Kysten, ikke give nogen Oplysning om Niveauforan- 
dringerne for meer end 5 eller 0 Secler tilhage, saa kunne 
vi ikke afgjore, om Belohet af Stigningen har været det 
samme i meget lange Perioder. I de Districter, hvor de 
fossile Skjæl ere fundnc til cnHoide af mere end 200 Fod 
over Havet, saasom ved Uddevalla, Orust og Soen Båg- 
yarpen, synes det nuværende Belob af Stigningen at være 
x ) Som Tillæg til disse Bemerkninger af Lyell kan anfdrcs, at 
der inde i Landet, foruden de fossile Saltvands-Conchylier, 
kanskee endnu er et Phænomen, der turde være at henfore 
til de Data, der betræffe Landmassens Opstigning, nemlig 
den paa nogle Fjelde iagttagede IV e d s t i gn i n g af Trægrænd- 
serne. See Mag. for Naturv. 2den Kælikes 2 det Bind, P. 144 
eg 166, og Jessens Norges Beskrivelse, T. I., 607- — 8. 
