om Landjordens Stigning’. 
113 
Ikke tænke paa no gen Proces, som skulde foregaae med 
nogen enkelt Bjergart eller med et vist meer eller mindre 
indskrænkct Åntal Skikter i det Indre af Landmassen; 
Phænoonenet er dertil for almindeligt og egalt over den 
hele store Strækning, og dets Motiv inaa da og være stort 
og omfattende: om man trængte ti, tyve, trcdive Mile ned 
under Overfladen, skulde man, efter denne Betragtning, 
vel cndda ikke troe at være kommet forbi de Grændser, 
nedenfor hvilke det ikke mere er at soge. 
Men ifald vi virkelig ere henviste til disse Dvb, hvor- 
ledes kunne vi da vente at komme til en nogenlunde til- 
fredsstillende Hypothese om vor Gjenstand? Lyell , synes 
mig, loser ogsaa denne Opgave. Jeg ska! her atter med- 
dele et Stykke af hans fortræffelige Principles. I Ame- 
rika, hedder det i nysnævnte Verk, har Oberst Totten ny- 
lig anstillet Forsog for at bestemme det Forhold, hvori 
nogle af de Steenarfer, som almindeligen anvendes til 
Bygningsmaterial , udvide sig ved en given Temperatur- 
forhhielse. Han fandt, at fiinkornig Granit for 1° F. nd- 
videde sig 0.000064825 af sit forrige Volum; hvid kry- 
stallinisk Marmor 0.00001)5668, og rod Sandsteen 0.000 
000532, eller om? rent to Gange saa meget som Granit. 
Efter denne Lov for Udvidelsen skulde da en Masse af 
Sandsteen, som var cen (eng.) Miil tyk , og erholdt en 
Temperaturtorsogclse af 200° F. (— : 80° R.), loftc et 
derover liggende Bjerglag til en Hdidc af 10 Fod over 
dets forrige Niveau. Men lader os forudsætte, at en Deel 
af Jordskorpen, hundrede Mile tyk, og saa expansibel som 
Sandsteen, bliver 600° eller 800° bedere x ); dette vil da 
Ved en Temperatur af 800° F. — 355° R. er det endnu langt 
fra al Bjergarterne kunne smelte. Jern kommer, efter Da- 
niell, forst i Fluss ved en Hede af 2786° F. — 1238° R. 
I. 2. H 
