om Landjordens Stigning*. 
115 
lig neppe noget VæsentJigt at tllfoie. Men vi behove ogsaa en 
Hypothese for saadanne Bcvægelser, som foregaae rykviis 
mett meget store Landstrækninger, og som hidtil, efter min 
Mening, langtfra have fundet nogen tilfredsstillende Fortolk- 
ning. Det synes, at ogsaa disse Forandringer i Hovedsagen 
kanne fremkomme af de samme Aarsager som de ovenfor an- 
tydede. Naar man overveier, at heller ikke Bjergar- 
terne mangle Elasticitet, og at den ydre Masse, som be- 
dækker den indre, der ved Ophedoingen soger at udvide 
sig, maaskee kan være sammenhængende og fast nok til i 
nogen Tid ikke at give eftev for Trykket, som indcnfra 
udoves paa samme, saa vil man finde det rimeligt, at Over- 
fladen ikke altid vil stige iveiret med en langsom og naf- 
brwdt Bevægelse, men i ineer eller mindre betydelige, 
pludselige Sæt. Lyell medgiver, at det vel ofte maa ind- 
træffe (Princ., II, 384) , at Revner af stor Fdstrækning* 
kunne opstaae i Fjeldgrunden alene ved den nlige Ud vi- 
de! se af en sammenhængende Hiasse, som opvarmes paa 
et Punkt, medens den i en anden Beel forbliver i en for- 
holdsviis lav Temperatur. Men for de TilfæSde, hvor man 
virkelig seer store Landstykker, tinder Jordskjælv, hæve 
sig pludselig til et storre, blivende Niveau, anvender han 
ikke denne Forklaring, som dog her synes at ligge saa nær 
forhaanden $ ogsaa i den sidste Udgave af Principles frem- 
sættes i denne Henseende den samme Idee, som Forfatte- 
ren havde, forend han indrommede Rigtigheden af lagt- 
tagelserne over Sverrigs Stigning: at det er Gasarter 
udviklede linder vulkanske Åctioner i de indre Rum, som 
trykke de overliggende Klippemasser iveiret, hvorefter disse 
Masser stadigen kunne forhlive i den saaledes vundne storre 
Hoide, enten blot ved den Bueform, de under Optrykningen 
erholde, eller ved Opfyldnihg af Huulrummct med Lava, 
