118 
Keilhau 
sig gjældende, om end i en noget forandret Form, ifolge 
Yidenskabens Fremskridt. Efterat liave anfort flere Kjends- 
gjerninger, der gjore det uimodsigeligt, at Forandringer 
i Hoideforholdet mellem Hav og Land foregaae (Facta, 
af hvilke vi paa sit Sted skufle gjore Brug-, forsaavidt 
som de virkelig lier ere anvendelige), kommer Forf. til 
Sp orgsmaalet om Aarsagerne til disse ”oiensynlige For- 
andringer.” Forsaavidt bliver da Talen enten om Yan- 
dets Fortnindskelse eller om ”G run dens Yæxt.” ”At 
Våndet skulde formindskes, beder det, ere nogle Yyere 
saa forvissede om, at de endog udregne hvor' meget aar- 
lig gaaer bort, saa at Dalin i sin svenske Historie sætter 
endog hvor mange Alen den yderste Kant ved Sobrcdden, 
som nu ligger tor, laae under Vand for en sytten, atten 
hundrede Aar siden.” Ikkedestomindre forkaster Forf. 
denne Mening, og anforer forsaavidt sine Grunde. Dcr- 
imod holder han den anden af de anforte Aarsager for sand* 
'synligere, og forestiller sig med Hensyn dertil, at Jord- 
bunden paa tre forskjellige Maader, ”kan give sig i Veiret”: 
forst derved at Stenene, bvoraf den paa sine Steder be- 
staaer, kunne — — som man paa den Tids lavere videnskabe- 
lige Standpunkt almindeligen troede — ikke blot udenfra 
men selv indenfra tage til og voxej dernæsl derved, at 
Sand, Mudder o. s. v. paa mange Steder kan komme 
til og forkoie Grundenj og endelig derved, at den ifolge 
saadanne ^ irkninger, hvorved J o r d s k j æ 1 v spille en Ho- 
vedrolle, kan loftes iveiret. Denne sidste Formening, 
der isærdeleshed er den, hvortil vi ovenfor sigtede, er 
udtrykt i folgende Ord, hvori ellers haves nærmest Hen* 
syn til en ved Egersund iagttaget merkelig Forandring, 
hvortil vi siden skulle komme tilbage: ”Her maa nodven- 
dig Grunden loftes iveiret, og kan dette ikke skee ordeut* 
