om Landjordens Stigning*. 
119 
ligviis ved Stenes Væxf, kan det dog skec paa en anden 
Maade: der er neppe noget Sted i Norge, hvor saa tidt 
merkes Jordskjælv som just i den Omkreds ved Egersund, 
hvor det i et halvt Snees Aar er blcven merket fire Gan- 
ge, og de to Gange meget stærkt. Hvad Forandring dette 
kan gjore, veed Enhver, og omendskjondt Forandringen 
ikke strax efter et Jordskjælv blev aglet, kunde dog der- 
ved aabnes Beqvemhed for andre Aarsager at virke des- 
mere.” 
Paa et andet Sted i sit Verk (P. 607 og 608) taler 
Forf. om Skovgrændscns Nedrykken paa Fjeldene — et 
Phænomen, om hvilket han siger, at det paa de fleste Ste- 
der [her i Norge] bliver obscrveref, - — og bemerker i denne 
Anledning: ”De som troe paa Vandets Formindskelse, 
kunde faae en Slags Aarsag til Skovenes Aftagelsc paa 
de lioicste Steder deri, at ligesom Våndet synker hen, 
maa Atmosphærcn synke ned, og folgelig komme de hoie- 
ste Steder op i en koldere og tyndere Luft”. Ilavde vor 
Forf. vovet at troe, at ikke blot visse enkelte Strog af 
Landet, men selv den hele Landmasse formaaer at hæve 
sig, saa skulde denne Forklaring, med behorig Forandring, 
ganske vist være blcven antaget af ham selv. 
Da de nordiske og navnligen Sverrigs Historieskri- 
vere i det forrige Aarhundrede lagde saa megen Vægt paa 
den formeentlige Aftagelsc af de den scandinaviske Halvoc 
omgivende Vande, saa kan man vente, at heller ikke vor 
Schooing med Tausbed bar forbigaaet denne Gjenstand. 
I sin Norges Historie (Soroe 1771) fremsætter han derom 
sine Anskuelser, og disse gaae, i Ovcreensstemmclse med 
det af Jessen Ytrede, ud paa, at ingen virkelig Vand- 
mindskning linder eller har fondet Sted 5 ja han holder 
endogsaa for, ”tvertimod endeel Andres Mening, som have 
