om Landjordens Stigning. 
127 
Overflade, snart i deres midlere Partier, snart nær deres 
Basis; sjelden træffer man dem i den Mængde ansamlede 
i Leret, at de dermed i en vis Hoide af den liele Masse 
udgjore et eget Lag. Skallerne ere undertiden i en son- 
derfaldende Tilstand, men ofte ere de paafaldende friske, 
have beholdt deres Farver og selv meget af deres dyriske 
Substants; Muslingerne findes i Regelen med begge Skal- 
ler sammen, og’ endog’ de zarteste kan man erholde ganske 
fuldstændige og’ hele. 
Foruden Conchylierne ere hidtil, saa vidt med Visbed 
vides, ikke andre organiske Levninger blevne antrufne i 
Leret i disse Egne, end et Skeiet af en Hvalfisk ved Fred- 
rikshald, og paa ct andet Sted nogle Stykker Træqviste. 
Saavel storre som mindre Stene ere ikke sjelden ind- 
æltede i Leret; dog ligge de, som det synes, altid kim 
eukeltviis i de Partier af Masserne, som ikke berore disses 
Basis ‘ y her ere de derimod, som vi i det Folgcnde skulle 
see, undertiden tilstede i stort Antal, upaatvivleligen af den 
Aarsag, at en Mængde Blokke have været forhaandeu paa 
den Grund, hvorpaa Leret afsattes. Disse Stene bore for- 
detmeste til de saakaldte erratiske eller Vaudre-Blokkene, 
til hvilke vi siden komme tilbage. 
Paa mange Steder kan man see Leermasserne at hvile 
umiddelbar paa den med storre eller mindre Afbrydelser 
dog altid hist og her fremstikkende Fjeldgrund (i denne 
Strækning bestaaende af Gneis som ganske forherskende 
Bjergart); men <let er troligt, at heller ikke sjelden Blok- 
kene og de Sandmasser, som undertiden ere blandede med 
disse, danne et Mellemlag. Ellers har Leret neppe nogeu 
anden umiddelbar Basis end kanskee hist og her det Sand, 
som afsattes under dets egen Nedfældning. — Over Leer- 
masserne ligger undertiden ogsaa det sidstnævntc Sand, 
