134 
Keilhau 
i Skalmassen, der lier var over ti Fod mægtig, og 1 udfyldte, 
200 Fod bred, hele Bunden af en liden FjelddaS. Denne 
Dal, der ligger i Aremark, og kaldes Skjældalen, har en 
Hoide af 470 F. o. II. (B. & K., 1834), og er fjernet 3 
Mile fra den nærmeste Arm af Sden (Iddcfjorden ved Frcd- 
rikshald. 
Ikke langt fra dette Sted, mod Nord, ere store Skal- 
banker udbredte ved Kolhjornsvig-Soen, hvis Nivean over 
Havet er omtrent 400 Fod. Fremdeles i samme Trakt og i 
samme IlOide over Havet antræffes ligedanne Masser ved 
Gaardene Killehoe i Rakkestad og ostlig henimod Damholt 
i Aremark 5 videre ved flellesaacn, som ligger et ganske 
kort Stykke vestenfor Skjældalen. 
Paa det forken citerede Sted i Mag. for Naturviden- 
skaherne, hvor jeg har beskrevet alle disse Lokaliteter noiere, 
har jeg om Skjældalen anmerket, at vi der overraskedes 
ved Fnndet af utallige unge Exemplarer af Myiilus edulis, 
hvilke, ikke over to til tre Linicr lange og saaledes yderst 
tynde og svage, dog vare ganske hele og havde hegge 
Skaller sammensiddende, at vi paa de ved Randen afMus- 
ling-Afleiningernc liggende Stene fandt endnu fastsiddende 
Dele af Bjergruur-Skalfer (Balanus sulcatus?), samt at Lc- 
ret, som var sammenpakket melJem disse forhenværende 
Strandstene, var, med de friske, endnu blaatfarvede Brud- 
stykker af Mytilus-Skallcr, det indeholdf, ikke at skille fra 
det, man tager op i den nuværende Fjære. Saaledes var 
da vistnok den Opdagelse fuldkommen forberedt, som ven- 
tede os ved Hcllesaaen: ber fandt vi Balanus - Fodstykker 
o. 
siddende paa selve den faste Klippe. Denne Kjends- 
gjerning var og maa dog altid blive i hoi Grad frapperen- 
de. Rrongniart fandt det Samme ved Uddevalfa i 1824, 
og Lycll ogsaa ved Knred, to Mile nordenfor nvsnævntc 
