om Landjordens Stigning. 
137 
tri de lavere Steder 5 endnu mindre er det spdanne 1111 lost 
liggende Masser, som aldrig have været flyttcde, men som 
klot skylde Forvitringen af fremragende Klippepartier deres 
Oprindclse. Det er Klippcfragmenter, som al tid ere forte 
langt hort fra deres Moderljclde$ hvis Bjcrgart derfor næ- 
stcn altid er en ganshe anden end den, hvorpaa de hvile 5 
som ikke blot hunne antrælfcs flere hundrede Fod over de 
nærmeste Vasdrags Niveau, men ofte ligge paa det 0 verste 
af en Egns hoieste Bjerge} som paa andre Steder igjen 
findes ijernede fra alle Bjerghjeder og Landhoider, og ere 
adshilte derfra deels ved umaadelige Sletter, deels selv ved 
store Dale, ja selv ved vidtstrahte og dyhe Havsarmc. De 
ere af den forshjelligste Form og St6rrelse$ almindcligviis 
have de dog mistet deres skarpe Hjorner og Kanter, og 
ere afruniledc, til Tegn paa, at de have været rullede. 
Af fortrinlig Interesse med Hensyn til disse flyttede 
Masser er netop den sydostlige Deel af Norge , den 
midlere og sydlige Deel af Svcrrig, hele Danmark samt den 
nordtydske Slette tilligemed de Lavlandsstrækninger, over 
hvilke denne Slette fortsætter videre saavel mod Vest som 
Ost. Paa dette store, altsaa især Ostersoen omgivende Areal, 
gjenfinder man overalt, hvorvcl meer eller mindre hvppigen, 
Blokke fra en fælles Hjemstavn» Man var tidligere af den 
Mening-, at de paa en vis Strækning af det sydhalliske Lav- 
land udhredte granitiske Blokke skulde være komne fra 
Ilartzen som den nærmeste Bjerghoidej men Hausmann og 
efter ham andre Naturforskere godtgjorde, at Blokkene i 
hiin Egn, i Almindelighed, vise en nmiskjcndelig Lighed med 
granitiske og’ andre fljergarter paa den scandinaviske Halvoe. 
Den Anskuelse, at de hidrore fra vort Norden, er, med 
visse Indskrænkninger, ogsaa nu den almindelig gjældende. 
Den saakaldte Sehwedenstein paa Valpladscn ved Liitzcn 
I 2 
