om Landjordens Stigning’. 
177 
Forekommer den udentvivl ogsaa lier. Paa Tyristranden er 
Jordbunden meest stiv Leerjord, siger Kraft (II, 296), og 
det er mig berettet, at man idetmindste 'paa et Sted paa 
Ringeringe bar fundet fossile Soskjæl. Paa Hadeland an- 
træffes efter nysnævnte Forfatter (H, 176), Lcerjord paa 
sine Steder nede ved Randsfjorden , hvilken Indsoe, ifolge 
Carpelan, ligger 810 F. o. H. Ogsaa i Sigdal angiver 
Kraft (II, 358) Leerjord, men han anforcr den ikke som 
forekommende i Land, Valders og Hallingdal. At det Leer, 
vi ber sigte til, virkelig beiler ikke er udbredt til de hoiere 
Dale, kunne vi ogsaa temmelig sikkert antage. 
Angaaende de mod Syd folgende Egne i Rudskeruds 
Fogdcrie forljene Stroms bidhenborende Bemerkninger 
over Eger fuldstændigen at hidsættes ; ”jXaar man neiie be- 
tragter denne Egns Beskaffenhed, siger denne Forf. (Egcrs 
Beskr., P. 6), kan man ikke vel bare sig for den Tanke, at 
den engang bar staaet linder Vand, og at den hele Dal- 
strækning, hvorigjennom den store Elv nu Idbcr, tilforn 
bar været en Arm eller Fjord af Havet, som ved det Gran- 
den Tid efter anden er bleven forlioiet, bar trukket sig tif- 
hage og gjort Havbunden til tort Land. Saadannc Foran- 
dringer ere idetmindste ikke usædvanlige paa Jordkloden, 
og at samme ligeledes ber bar bavt Sted, maa sluttes deraf, 
at Granden paa begge Sider af Elven ikke alene besfaaer 
af grov Strandsand og* Leer til mange Favnes Dyb, som 
bedst sees, hvor Elve -Bredderne ere hoie og steile, men 
at der og i samme Sand og Leer findes en Mangfoldighed 
af alle Slags Skjældyr -og Coraller, som intetsteds have 
hjemme uden paa Havets Bund. Var det alene nederst i 
Dalen og ved Elvens Munding, at disse Havproducter 
forefandtes, saa bavde man endnu ikke Grund nok ti! deraf 
I* 2* M 
