om Landjordens Stigning. 
231 
i Christiania) blev 134^ F., af hvilke Maalinger Medium 
altsaa er 138 Fod. — Sporger man nu efter en Forklaring 
af dette Phæuomen, da veed jeg ikke at svare Andet, end 
at lis, ved Slutningen af hver Vinter uddrivende af Fjor- 
den i en overordentlig lang P*ække af Åar, maa have bear- 
beidet Kysten dengang, da Landet i hiin Linie berorte 
Si>speilet. Jeg indsecr imidlertid fuldkommen, at denne 
Forklaring ingenlunde lettcligcn kan tilfredsstille, thi Gnei- 
sen er paa disse Steder af sædvanlig Haardhed, og saavidt 
bekjendt seer man ikke nu noget Lignende foregaae paa 
analoge Lokaliteter, hvor dog ogsaa Havfladen i lange Ti- 
der maa antages at have berort Klipperne i een og samme 
Linie. Men fndvendingerne være hviikesomhelst, vort Factiim 
er som saadant ikke at betvivle, og dets Beviiskrafi ved 
Sporgsmaalet om de forandrede Viveauforkolde vil i alle 
Tilfælde nyde ethvert Oievidnes fuldestc Ancrkjendelse. 
Af Jcttegryder kjender man nordenfor Bergen ilere. 
Paa Sondmor saae vi treade tæt ved binanden paa den for- 
omtalte Oe flaakcnskolin ; de gifc perpendieulairt ned i det 
flade, her omtrent 15 Fod over Havet liggende Gneisbjerg} 
den storste var J Alen dyb, og særdeles regelmæssig. Stroin 
beretter (If, 121) om nogle lignende, der forekomme paa 
Erknoe udenfor Gidskde; de ligge alle nær ved Soen, siger 
Forf., ere ganske runde og glatte, ligesom de vare dreie de 
ind i Bjerget; i nogle af dem ligge endeel runde Stene, 
som tydeligen vise Oprindelsen til saadanne ved Soen lig- 
gende Bjerghuller; thi da Havbolgerne idelig glaae op paa 
Landet og dreie de i Bjcrgkiofterne liggende Stene rundt om, 
saa bore disse igjen Huller i Bjergenc, og blive ved Bo- 
ringen runde og glatte ligesom Hulleme selv. — Hvad 
samme Forf. (II, 354) melder om det i Yoldens Præste- 
gjeld forekommende saakaldte St. OSs-Hul, ligeledes en* 
