236 
Keilhau 
til Finmarkens ostligste Grændser, gav noget Datum til 
Bestyrkelse af Meningen om en Synkning afSden eller en 
Stigning af Landet dersteds i vor Tid eller i de sidste 
Aarhundreder. 
Marinisk Leer, Muslingmasser og Sand m. m.— 
Ganske den sainmc Gruppe af nye mariniske Deposita — Leer 
med Somuslinger, Sand og Masser, der næsten klot bestaae 
af Muslingbrokker — som vi forst modte i det sydostlige 
JXorge, antræffes i ligesaa betydelig Mægtigbed som List 
paa særdeles mange Steder i den store nordenfjeldske Land- 
fordybning, og saaledes hovedsagcligen i Bunden af de 
store Dale omkring Trondhjems- Fjorden, fsærdelesbed er 
det Leret, som her er vidloftigen udbredt, og med dette folger 
ofte vældige Sandmasser, hvori, hidtil idetmindste, Levnin- 
ger af Soprodukter ikke ere fundne x ). lagttagelserne over 
alle disse Afleiningér ere dog endnu hun indskrænkede, og 
især savnes Maalinger af deres storste Hoide over Havet 5 
at de naae et absolut Niveau af noget mere end 500 Fod, 
kan imidlertid med temmelig Sikkerhed antages. De hidtil 
samlede Facta, som angaae denne interessante Gruppes Op~ 
træden i det Indre af Trondhjems Stift, ere i Korthed fol- 
geude. 1 Stordalen fandt man i det der særdeles mægtige 
Leer Skelettet af en Hval, dog, saavidt vides, i et ganske 
lavt INiveau. Det ”blaa Mergelleer” med Muslingskaller, 
som v> Buch iagttog ved Figga-Llven (I, 250), antager han 
at stige til en Hoide af 4—500 F. over Fjorden. 1 Leer- 
3 ) Om Jordfald i dette Slags Terrain, see Schonings Reise til 
Stikkelstad i Top. J., 12 H., 113—115. Ved Elvebruddene, 
siger S,, forer Værdals-Elven aarligen en Mængde lose Mate- 
rier ud i Fjorden, som deraf oprores til i Miil udenfor Elvc- 
mimdingen. 1 gamle Dage skal man med Skibe have kunnet 
gaae langt op efter Elven, hvilken nu slet ikke er seilbar. 
