Clir. Langberg om Stjernernes Funklen. 391 
rens Tilstand. Sljernerne funkle nemlig stærkere lavt påa 
Himmelen., end naar de have nauet en slorrc Moidc; stær- 
kere naar Luften er urolig og opfyldt med Dunster, end 
naar den er ganske tor» Derfor vise ogsaa lagltagclserne, 
at dette Pliænomcn ikke (inder Sted i de meget varme og 
torre tropiske Egne, livor Luften næsien stedse er klar og 
fri for Dunster^ hvorimod i vorc nordlige og kolde Clima- 
ter, hvor Luften stedse er meer eller mindre urolig og op* 
fyldt med Vanddampe, Stjcrncrne næsten altid sees at 
funkle. Forresten viser denne Funhlen sig alene for hlolte 
Oine, thi i gode Kikkerter reduccres selv den stærkest 
funklende Stjerne til et roligt skinnende Lyspunkt 5 tillige 
bemerkes dette Phænomen alene ved Fixstjernerne, ikke 
ved Planetcrne, der netop ved deres rolige Gfands sa a 
tydelig adskille sig fra de ovrige Stjerner, og derved let 
kuniic ophndes paa Himmelen. 
Dc fleste ældre Naturforskere have anseet denne Flink* 
len som en Bevægelighed hos Stjernen, en Zittren, hvor- 
ved den bringes til hurtig at forandre sit Sted paa Him- 
melen; og da nu Phænomenct ganske betinges af Atmo- 
sphærcns Tilstand, betragtede man det som en Art Bcfrac- 
tion, og’ sogte Grundeii dertil i Luftens og Vaudcts forskjelli- 
ge Brydningskraft, saaledes at de i Luften svoramende Dunst- 
partikler, som Lysstraalcn paa sin Vei modte, hoiedc denne 
ud til forskjellige Sider, og derved foraarsagede, at det ly- 
sende Punkt syntes at være i en bestandig zittrende Bevæ- 
gelse. Imidlertid synes allerede den Betragtning, at Stjer- 
nerne ikke funkle, naar de sees gjennom en Kikkert, at 
være tilstrækkelig til at indscc det Fcilagtige i en saatian 
Forklaringa thi det cr klart, at en Bcvægelse, der allerede 
for det blotte Oie er hemerkelig, mangegange forstorret i 
Objeetivglassets Focus, endog maaltc bringe Stjernen til 
