En petrographisk Overgang mellem to Bjergarter skal 
ytre sig i en Fusion af begges Charakterer, saa man ikke 
kan paavise, hvor den ene af dem begynder eller den anden 
ophorer. Nu kan det vistnok ikke negtes, at den videst 
fremskredne Forandring af Helleflinten fremstiller en Bild- 
ning, der ved forste Blik viser megen Lighed med Graniten 
baade med Hensyn til den massive Form, Haardhed og ydre 
Habitus i det Hele. Men sammenligner man begge Bjerg- 
arters indre Beskaffenhed nær Con takten (jeg vil henvise til 
den pludselige Bøining, Nea gjør efterat have optaget Ekorn- 
aaen, og til Strøget sydøstligt under Skardøren), saa vil man 
finde en umiskjendelig Forskjel, der fornemmelig udtaler sig 
i Helleflintens Mangel paa Feldspath, og som ikke t iliader 
at benævne denne Bjergartens Forandring en Overgang til 
Granit, i hvilken dog Feldspath i Regelen har Overvægten 
og er det Bærende for de øvrige Bestanddele. Selv paa 
de Steder (f. Ex. ved Fiskaa-Klumperne) , hvor en ringe 
Deel Feldspath virkelig er ud viklet i den forandrede Helle- 
flint, har Bjergarten dog intet Granitisk ved sig, men ligner 
mere en Art Graavakke med Qvarts og Feldspath i et talk- 
agtigt Bindemiddel. 
Ogsaa Beviset for, at Graniten paa dette Strøg danner 
tvende Feldt, der, skjønt i Grunden sammenhængende, dog 
i Dagen ere adskilte ved en Strækning af Helleflint nærved 
Elven Nea, hører netop hjemme i denne Forbindelse. Stræk- 
ningen mellem begge Granitfeldt fremstiller paa nogle Ste- 
der Helleflinten i dens meest forandrede og massive Form 
— Korn af Glasqvarts i en næsten tæt og mineralogisk ube- 
stemmelig Grundmasse — , og det torde vel hende, at den, 
der blev hensat paa dette Sted uden forhen at kjende denne 
Bildning og dens Udvikling af Helleflint, for et Øieblik vikle 
aasee den for en eiendommelig Modifikation ikke af Helle- 
