90 
J. C. Ho r bye. 
de svageste Spoer af Parallelstruktur og dens Habitus i det 
Hele har maaskee mindre tilfælles med den almindeligste 
Form af vor saakaldte Urgranit end med den, der optræder 
i det sydlige Norges Overgangsterræn, hvor selv den tilfæl- 
dige Titanit sommesteds er meget hyppig. 
Paa Graniten hviler i begge Feldt en skiktet Helleflint, 
som bærer tildeels mægtige Afleininger af Qvartsskifer. I 
disse Bjergarter er der fleresteds observeret conglomeratag- 
tige Skikter. 
Den næsthoiere Plads i Lngfolgen optages af krystal- 
liniske Skifere; nærmest Qvartsskiferen linde vi nemlig en 
graa Glimmerskifer, som i sine laveste Skiktrækker flere- 
steds forer Kalksteen, og derpaa følger Hornblendeskifer, 
soin dog kun er observeret i Skarsfjeldenes Feldt, og ber 
alene paa Granitens nordlige og østlige Side. Paa meget 
faa Undtagelser nær linder ligeformig Leining Sted mellem 
alle de skiktede FormationsJed. 
Begge Feldt synes at staae i Forbindelse med binanden 
ved Bildninger, der staae Helleflint en mere eller mindre nær, 
fremstillende snart urene og glimmerblandede Afændringer 
af denne Bjergart med dens smaa Feldspathkrystaller, snart 
mere reen Qvarrs. Derimod ere begge Feldts Massiver ikke 
synligen forbundne med hinanden, ligesaalidt som deres Af- 
leininger af krystallinisk Skifer, der paa Strækningen mel- 
lem begge Feldt kun optræder i enkelte og isolerede Kupper. 
Den oven angivne Formationsledenes Paahinandenfølge 
er neppe bunden til disse to Feldt alene, men bar formeent- 
ligen en større Almindelighed. Følger man nemlig Rigs- 
grændsen videre mod Nord til Egnen ved Finlierne, norden- 
for den 64de Breddegrad, kan man paavise den samme Føl- 
gerække af normale Bjergarter. Hvad først Helleflinten 
angaaer, saa skjules den nordenfor Skarsfjeldene vistnok 
