92 
J. C. Horbye. 
fiSl. Meralteers Sfeifere. 
Fjeldstrækningerne langs Rigsgrændsen i Nord for Sy- 
lene op til Skarstusjeen i Jåmtland bestaae overalt af skik- 
tede Bygningsdele, og Størstedelen af dette Strøg falder i 
Merakers Sogn. 
Nogen Grændselinie mod Skarsfjeldenes Helleflintfeldt 
kan jeg lige saa lidt for nærværende Feldts som for Vige- 
lens Vedkommende (se forrige Bind Pag. 429) angi ve med 
Bestemthed, fordi den nævnte Bjergart, om den end paa det 
Strøg, hvorom Spørgsmaalet er, var charakteristisk nok, 
altfor sjelden er synlig over de vidtstrakte Bedækninger. 
Ved de lave Høider paa Rigsgrændsen nordligt ved Øvre 
Enbogen fandt jeg saaledes en Bj ergart , hvis Grundmasse 
vist nok kan skjønnes at henhøre til Helleflinten , men som 
ved at optage fremmede Bestanddele, undertiden endog 
Flammer af Hornblende, dog staaer langt fra denne Bjerg- 
arts charakteristiske Typus, som jeg her i Egnen kun saa 
østligt ved Rigsgrændsen i Elven Rangla. Paa den vest- 
lige Side af Rigsgrændsen huder man paa Sletterne langs 
Elven Dybholma lutter saadanne Klippestykker, hvis Stør- 
relse og eensartede Beskaffenhed gjør det rimeligt, at de 
tilhøre den underliggende Fjeldgrund, selv om de ikke altid 
ere faste; de staae Helleflinten nær og ere ofte smaat por- 
phyragtige som denne. De tykke Bænke, hvoraf de ere 
sammensatte, have altid en til det Horizontale tilnærmet Be- 
liggenhed: ogsaa paa de Steder, hvor det aabenbart er faste 
Skikter, som stikke frem, er disses Faldvinkel ubetydelig, 
som det Pag. 93 er angivet. Paa svensk Side var det først 
meget langt nede i Enas Dal, at jeg saa faste Qvai tsskikter 
med nordligt Fald. 
Paa Grund af disse Iagttngelser, skjønt faa og spredte, 
