100 
J. C. florbye. 
tighed, og begrændses overalt af den grønne Leerskifer. 
Qvartsmasser af allerreneste Art og udldlede i begge Ender 
gjennemsætte saavel Graavakken som Skiferen, og den sidste 
synes ofte paa Grnnd af Skiktbøininger tungeformigen at 
skvde sig ind i Graavakkens Skikter. 
Jeg saa Graavakken østligt op for Kolkjøndalen noget 
over Trægrændsen, endvidere ved Elven, der kommer fra 
Halsjøen, og i Kjærringfjeld samt paa en lang Strækning i 
Syd for samme; overalt erBjergarten uforandret den samme, 
ligger paa et og samme Strøg, og det er ikke tvivlsomt, at 
den jo paa samme Maade fortsætter gjennem Leerstenens 
Zone efter dennes hele Længde. Aldeles lignende Skikter 
saa Hisinger langt vestligere, nemlig mellem Kjølhougene ; 
men uagtet de ogsaa her ere indleiede parallelt med den 
grønne Leersteens Skikter, ansaae han dog dem for Gange. 
— At den samme Graavakke ogsaa optræder nærmere ned 
mod Trondhjemsfjorden , veed jeg med Sikkerhed (se ogsaa 
Mag. f. Naturv. 2den Række, Bd. I 63), og maaskee staaer 
den der i Forbindelse med Stjørdalens Graavakke. 
De i den grønne Zones østlige Deel ikke altid tydelige 
Skiktningsforholde kunde vække Tvivl om, hvorvidt Leer- 
stenen er at ansee som ligeformigen leiet paa sit Underlag. 
Det er altid enten Qvarts- eller Glimmerskifer, som skyder 
ind under Leerstenen; naar man nu fra disse Skifere rykker 
ind paa Leerstenens Gebeet, hender det, at man her finder 
høist forskjell igt stillede Strata, ja Masser, for hvis sande 
Skiktstilling man vanskeligt kan gjøre sig Rede. I det Hele 
taget, seer det ved Zonens østlige Grændse ofte ud, som 
om disse Skikter vare paavirkede af en fra Ost og i hori- 
zontal Retning virkende Kraft, der havde sammentrykt dem 
og stuvet dem op til et høiere Niveau, end de ellers vilde 
have indtaget. Imidlertid findes dog Punkter, hvor Forhol- 
