J. 0. Horbye. 
Hvad Zonens Bredde angaaer, saa er vistnok dens 
Grændse mod Øst tydelig nok; ber optræder nemlig den 
grønne Leersteen paa engang i hele sin Eiendommelighed, 
med et eget Physiognomi, tæt og uden fremmede Indlei- 
ninger. Men eftersom man kommer længere mod Vest, op- 
træde andre Bjergarter i Yexel med den, og paa denne 
Maade synes den efterhaanden at tabe sig mellem Territo- 
riets øvrige Skifere. Hvorlangt Zonen strækker sis: mod 
Vest, kan jeg derfor ikke angive nøiagtigt; Hisinger om- 
taler den som herskende Bjergart i Kjolhougene, og ved den 
vestlige Deel af Soen Fjærgen saa jeg endnu hidhørende 
Skikter; jeg har Grund til at antage, at denne Zone ikke 
er den eneste af dette Slags, men at flere optræde vestenfor. 
Den østlige Grændse derimod, der falder langs Rigsgrændsen, 
er som sagt paa sin hele Udstrækning saa iøinefaldende og 
skarp, at jeg har troet ikke at undlade at antyde den paa 
Kartet, uagtet jeg ikke har kunnet gjøre det Samme for 
den vestliges Vedkommende. 
Jeg skal nu anføre Middeltallene af de inden denne 
c!> 
Zone tagne Faldobservat ioner, idet jeg begynder ved Gluks- 
dal, hvor den grønne Skifer har temmelig constant Fald, 
30° V. 10|; omtrent midtveis mellem denne Gaard og 
Jelsaa Hytte findes Bjergarten endnu, 30° V. 7~. Paa og 
ved Steenfjeld, 50° V. 10^- (mellem V. 9f og N. lg). Paa 
Rigsgrændsen i Elven Tevlas Leie er Dalen saa dybt ned- 
skaaren, at den naaer den grønne Skifers Underlag, Gli m- 
merskifer og Qvartsskifer , der paa Passets Vestside falde 
20° V. lOf. Nordligt ved Skaardalssjø er paa Rigsgrændsen 
Skiktfaldet variabelt; oftest dog meget steile og tykke Bænke, 
strygende i hor. 12-f. Vest for Halsjøen oftest østligt Fald, 
40° 0. 7f. Ved den sydlige Ende af Skarstusjøen , 30° S. 
f)f; vestligt ved denne Sø, 5—10° V. 6. Videre op mod 
