120 
J. C. Horbye. 
faldende. Hvilken nu end Oprindelsen i Almindelighed er 
til deslige trappeformige Afsatser, der ikke ere sjeldne i 
visse Fjeldegne (sammenl. Nyt. Mag. f. Naturv. Bd. VI il 
378), saa er dog Afsatsen i Sylene en virkelig Bjergart- 
grændse. De steile vestlige Sider bestaae nemlig her for 
mere end den halve Deel af Glimmerskifer, medens den 
øverste Deel dannes af Hornblendeskifer. Den mørke Rand, 
der saa tydelig følger Fjeldsiden omtrent en Fjerdingsvei, 
betegner begge Bjergarters Contakt; fra Vest sænker den 
sig efterhaanden mod Øst og taber sig i Dalbundens løse 
Bedækninger, før den naaer Ekorndøren, hvor Fjeldet fra 
øverst til nederst bestaaer af Hornblende; og denne Afsats 
er saaledes ved sin skraae Retning forskjellig fra de fleste 
lignende paa andre Steder, der ialmindelighed i aldeles ho- 
rizontal Retning slynge sig henad Fjeldsiderne. Det er ikke 
alene begge Bjergarters forskjellige Farve, der gjør denne 
Rand saa iøinefaldende, men da Hornblenden senere destru- 
eres end sit Underlag, saa rage dens Skikter for en Deel 
ud over dette; især efter en Nysne fremtræder derfor denne 
skraatløbende og paa en Fjerdingsvei fortsatte Linie med en 
særegen Effekt. — Sylene opbevare hele Sommeren Sne i 
sine dybe Hvælv; i et frygteligt Skar paa deres sydlige 
Side saa jeg en Jøkel. 
Ikke alene Sylene selv men den hele Fjeldgruppe paa 
svensk Side, hvortil disse og Helag-Støterne høre, udmærke 
sig ved steile Begrændsninger. Fjeldsiderne gaae ikke efter- 
haanden over i flade Dalbunde, men styrte for det meste 
i raske Sæt ned fra en betydelig Høide. Sylene og Helag- 
Støterne kunne derfor kun paa enkelte Punkter bestiges, og 
Nedstigningen er endog forbunden med stor Fare. De steile 
Fjeldsider gjenfinder man i denne Gruppe videre mod Nord 
langs Elven Ena til Blaa-Hammeren, men her tage de plud- 
