122 
J. C. Hor bye. 
meget jævne Strækninger, Torvmoser og Floer, over hvilke 
enkelte Skjær af den underliggende Helleflint stikke deres 
nøgne Skikthoveder iveiret. Nær vestligt ved Rigsgrændsen 
overstiger man den øverste Myrflade af Passet eller rettere 
af den lave Forhøining, der skjelner mellem det norske og 
svenske Vasdrag, og som ikke stiger 100' over Esand. Ter- 
rænets Sænkning herfra ned mod Rigsgrændsen ved En a og 
videre langs denne til Jåmtland er atter ganske successiv. 
Elven Ena tåger i Begyndelsen af sit Løb en noget 
nordvestlig Retning, som om den gjennem Esand vilde føre 
Sylenes smeltede Snemasser til Vesterhavet istedetfor til 
Østersøen, hvorimod imidlertid de omtalte høiere liggende 
Myrstrækninger stille sig iveien. Længere mod Nord ved 
Nedre Enbogen gjør Ena atter ligesom et Forsøg paa at 
bryde sig en Bane mod Nordvest; her er det derimod faste 
Fjeklmasser, som tilbagevise dette Forsøg, og under sin til- 
bagegaaende Bevægelse her er det, at Elven danner den 
skarpe Bøining, som kaldes Nedre Enbogen. Den gjennem- 
strømmer her en stor Sandslette, jævn og skovbedækket som 
den ved Neøien; østenfor Jerbækvold fandt jeg Enasletten 
at ligge 2100' o. H. — Dette, at Vasdragenes Retning saa 
lidet bestemt er udtalt i selve Fjeldbygningen, at Elvene 
ved deres Kilder først ligesom efter langvarig Yaklen ende- 
ligen kunne bestemme sig for en vis Retning, og at det ikke 
sjelden er en tilfældig Anhobning af løse Bedækningsmasser, 
der optræder som det Bestemmende i denne Henseende, viser 
paa en tydelig Maade, hvorledes man maa tænke sig „Ryg- 
gene“ og „Vanddelerne“ i mange af vore Fjeldstrækninger, 
og at man ofte maa abstrahere deres væsentlige Kjende- 
mærker, saafremt man vil anvende dem paa vore Forholde. 
Jeg har altsaa forfulgt en tydeligt udpræget Dalgang 
langs Rigsgrændsen fra Vurrusjø (2150') til Enbogen nord- 
