Om Tellemarkens Geologie. 
157 
Ved Siden af denne omtalte krystallinske kornige Tilstand 
af de feldspathholdige Hornblendeskifere seer man dog un- 
dertiden en oprindelig Lagning be varet, — saaledes paa Ve- 
tingheien i Nissedal. Der kan man ikke alene erkjende en 
plan Lagning, men ogsaa forfølge den i en Række af skjønne 
Foldninger. Naar man seer hen til, at Hornblende er et 
meget let smelteligt Mineral og at en Blanding af Feld- 
spath og Hornblende visselig smelter langt lettere end nogen 
af de andre i Tellemarken forrekommende Skifere, hvori 
Kiselsyre er den aldeles overveiende Bestanddeel, og endelig 
at man lige i Nærheden har Gneisgraniten i uhyre Masse, 
der engang var ildflydende og saaledes nok kunde levere 
det fornødne Qvantum Varme, der var stor nok til af 
Qvartssand at danne ganske massive Qvartsiter; — fore- 
kommer det os, at disse Hornblendebjergarters nuværende 
Tilstand maa kunne forklares som Resultat af en stærk 
Ophedning eller Smeltning paa Stedet. Denne Bemærkning 
tør vi imidlertid ikke anvende paa alle Tellemarkens „Grøn- 
stene,“ skjønt dog for en heel Deel deraf. Der kan iblandt 
dem være virkelige eruptive Amphiboliter, eller Grønstene; 
men da en væsentlig Forskjel mellem dem er vanskelig at 
udhæve og Terrainets Beskaffenhed er saadan, at et nøiag- 
tigt Studium blot af een Forekomst skulde forlange Uger, 
have vi endnu ikke kunnet trænge dybere ind i Sagen. 
Endnu bør bemærkes, at vi ikke have iagttaget nogen 
„Grønsteen,“ der ikke har Leieformen.*) En Afvigelse der- 
*) Keilhau har dog en saadan Iagttagelse. I Nyt Magazin for 
Naturvidenskaberne Bind 1 Pag. 121 hedder det: „Ikkun 
„ Grønstenen “ synes, hvor den forekommer meget mæg- 
tig, at være leiet afvigende fra de øvrige; naar den nemlig 
danner hele Kolder og Fjeldtoppe, f. Ex. Bidenuten, saa rager 
den ikke længere som et blot Leie op mellem Skiferarterne, 
men bedækker til begge Sider deres Udgaaende.“ 
