176 Theodor Kjerulf og Tellef Dahll. 
Faldet som 70—80^ mod Øst. Dog var derfra ogsaa Und- 
tagelser bemærket, fornemlig fra Vindorn. 
Fra gammel Tid har den Sætning gjældt: „Uden Gang 
og Fald ingen Forædling. 44 
Yed Faldbaand forstod man — saaledes som Commis- 
sionen har karakteriseret dem — mellem disse Bjergarters 
Masser „visse Partier, som fordetmeste i en yderst fin og 
ofte for det blotte Øie næsten forsvindende Fordeling inde- 
holde flere Slags svovlbundne Metaller, navnlig Jern, Kob- 
ber, Zink og Bly. Dette er de saakaldte Faldbaand, paa 
hvilke man af Kartet ser, at alle Gruber ere anlagte. 14 
Faldbaandene var paa det Commissionens Indberetning 
medfølgende Kart anlagte for sig med brun Farve, og ud- 
gjorde ogsaa det Eneste, som var særskilt betegnet af den 
forøvrigt monotone Bergmasse. 
Om Faldbaandeue siger Commissionen forresten: „I 
Virkeligheden holde Faldbaandene Sølv, maaskee fordi de 
svovlbundne Metaller ofte ere sølvholdige, maaskee ogsaa 
formedelst en direktere Indblanding; 44 dog ikke i en Grad, 
at nogensomhelst lønnende Drift derpaa kunde anlægges. 
De vigtigste af disse Faldbaand angives i Commissio- 
nens Indberetning til: 
1) Underbergets Hoved-Faldbaand. Lige i Vest for 
Kongsberg møder man det i den 500 Fod høie første Af- 
sats, Underberget. Bredden antages til 200 Fod. En 
Mængde gamle Gruber laa paa dette, deriblandt gamle 
Segen Gottes, den dybest nedgaaende af Kongsbergs Gruber. 
2) Overbergets Hoved-Faldbaand. Vest for Kongs- 
berg møder man dette i den anden Afsats, Overberget (Stor 
Aasen) 6 — 700 Fod høiere end den første. Den største 
Høide er ved Hans Sachsen Grube. Faldbaandet strækker 
sig fortløbende mellem Johndals og Kobberbergs Elve paa 
