346 
Om Jernertsernes Forekomst. 
satte Theorier anvendelige paa de her behandlede Jernfore- 
komster. 
En i Norge vel bekjendt Mand , som maaske først har 
ytret sig om de norske Jernforekomster, er Jacob Aall 
(„Om Jernmalmleier“ etc. Kjøbenhavn 1806); Aall stod 
paa de dengang overalt herskende Wernerske Theoriers 
Standpunkt og tænkte sig alle Gange som Sprækker, der 
udkilede sig mod Dybet og vare fyldte ovenfra paa Nep- 
tunisk Vei. Da Aall kjendte Jernforekomsterne altfor nøie, 
til at denne Forklaring kunde tilfredsstille ham, søgte han 
at udhæve, at Jernet optræder i Feier og ikke i 
Gange. „ Gange kile sig ud mod Dybet, “ siger han; „med 
Jernleiestederne er dette ingenlunde Tilfældet, da de følge 
Gneisens Lag og heller udvide sig mod Dybet." Denne 
Anskuelse, at Jernforekomsten var en leieformig, var den 
eneste, man paa den Tid efter Theoriernes Standpunkt 
kunde komme til. Ogsaa om de Jernleiestederne gjennem- 
skjærende Masser havde Aall en rigtig Gpfatning, idet han 
udhæver, at man ingen Frygt skal nære for fremmede Steen- 
masser, der afskjære Malmen, men kun trøstig arbeide sig 
forbi dem; „man vikle da finde, at Malmen atter indfinder 
sig.“ Om nøiere at betegne disse fremmede Steenmasser, 
kunde der naturligviis paa den Tid ikke være Tale. 
Mineralogen Joh. Ludv. Hausmann, som bereiste Skan- 
dinavien i 1806 og 1807 („Reise durch Skandinavien“), an- 
erkj endte Betydningen af Aalls Paastand, at Jernsteen fore- 
kom paa Leier; „men,“ tilføier han, „de fleste af disse Leier 
ere stokformige, da de sjelden pleie at have nogen be- 
tydelig Længdestrækning, men derimod en stor Mægtighed, 
idet de udkile sig ved Enderne." 
Hos Hausmann seer man endnu Intet til Jernertsernes 
Gangsteen (Granatfelsen); derimod gjør han opmærksom 
