Ved Kragero. 347 
paa Optræden af ægte grovkornig Granit i Gange, der gjen- 
nemsætte Leierne. 
Hausraanns Beskrivelser af de Arendalske Jernforekom- 
ster maa forøvrigt regnes blandt de ganske klassiske Skrifter. 
Vi have ovenfor viist, at Granatfelsen med dens Jern 
ikke tilhører Straterne, som mellem dem afleiede oprindelige 
Lag, og at Jernforekomsten saaledes ikke længere kan op- 
fattes som simple Leier. 
En ny Betragtningsmaade, hvortil mange gode Navne 
slutte sig, var den, at Jernet er fremkommet ved Udskillel- 
ser eller Omsætninger, der ere foregaaede i visse Zoner af 
Gneisen. Til denne Anskuelse slutter sig Th. Scheerer, hvem 
Norge skylder saa mange fortræffelige mineralogiske Oplys- 
ninger. „Det er de kerniske Kræfter,“ siger Scheerer, „som 
have grupperet Jernertsmasserne , og de samme have sand- 
synligviis dannet Gneisen s (tilsyneladende) Skikter. Det har 
formodentlig foregaaet, medens Gneisen endnu var i blød 
Tilstand. “ Scheerer vil hverken vide af Gange eller Leier 
for Jernertsmasserne; men „det er Udsondringer.“ Han 
drager derhos en Parallel mellem Kisens Optræden i Fahl- 
baandene og Magnesjernets i de Arendalske Masser, — en 
Parallel, som kan være oplysende ved enkelte Forekomster, 
men langtfra ved de hyppigste, nemlig i Granatfelsen. 
Mellem de mange herhen hørende Theorier, der senere 
ere fremsatte med større eller mindre Udførlighed, skulle 
her blot udpeges nogle. 
Gustav Bischof (Lehrbuch der chemischen Geologie B. 
II Pag. 560 o. f.) har, støttet for Detaillens Vedkommende 
paa mineralogisk Iagttagelser af P. C. Weibye (vide Kar- 
stens og v. Deckens Achiv f. Min. Band XXII Side 465.) 
søgt at udstrække den af Prof. Forchhammer fremsatte be- 
kjendte Theori (Amtlicher Bericht iiber die 24 Versamme- 
