Ved Kragero. 
353 
Han omtaler Granitgangene, har i saadanne seet baade 
Glimmer og Hornblende, og siger, at de gjennemsætte baade 
Sfraterne og Jern-Leiestederne. Han modsiger Scheerer i, 
at disse Gange skulde være Udskilninger i Gneisen. Feid- 
spath og Qvarts erkjender han at tilhøre Graniten. 
Gangstenen karakteriseres med de Udtryk, at Jernsteen 
ledsages af Hornblende, Augit, Granat, Epidot, Glimmer og 
Kalk. 
Han adskiller videre en yngre krystalliseret Kalk, som 
han sammenstiller med Kalkspath-Gangene, fra de ældre 
Kalkbænke med Augitkorn ved Langsev. 
Videre erkjendes den sorte Porphyr som yngre end 
Jernet og Pegmatiten. 
Ogsaa de siluriske Straters Afleining som senere end 
de første store jernførende Forekomster erkjendes. 
De jernførende Masser med Magnetjern og Jernglands, 
som man finder i lindseformige og næsten vertikalt staaende 
Plader mellem Gneis-Straterne, maa man, heder det, be- 
tragte i Lighed med de Diorit- og Porphyrmasser, som 
man finder i lignende Stilling som injicerede ikke i forud 
for dem aabnede Sprækker, men langs efter Straternes Pla- 
ner, hvor de nemlig fandt den mindste Modstand. Senere 
derimod, heder det videre, have disse Aabningers Vægge 
sluttet sammen og ere blevne utydelige ved Imprægnation 
af Erts i selve Bergarten. 
Under sine Bemærkninger om Leiestedernes Udstræk- 
ning mod Dybet gjentager han, at han betragter mange af 
disse Masser som eruptive i Lighed med andre eruptive 
Bergarter. Og, tilføies der, dersom dette er sandt, da bør 
man ikke nære nogen Frygt for, at de skulle ophøre mod 
Dybet. Han mener, at man kun kan anføre faa Exempler 
paa, at hele Leiestedets Masse, saavel Erts som ledsagende 
23 
